Справа № 127/8258/25
Провадження № 22-ц/801/2219/2025
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тітова Т. Л.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року	Справа № 127/8258/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» 
на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» (Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Рішення ухвалила суддя Тітова Т. Л.
Рішення ухвалено за відсутності сторін у м. Погребище 
Дата складення повного тексту рішення – 25 серпня 2025 року,
       
Встановив:
У березні 2025 року ТОВ «ФК «Пінг-Понг» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 40 962,00 грн. боргу за кредитним договором № 4065038 від 24 жовтня 2019 року та понесених судових витрат.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 жовтня 2019 року в особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «Мілоан» ОСОБА_1 подала заявку на отримання кредиту № 4065038. ТОВ «Мілоан» направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтвердила прийняття умов договору про споживчий кредит № 4065038 від 24 жовтня 2019 року.
Таким чином, відповідач уклала договір про споживчий кредит № 4065038 від 24 жовтня 2019 року з ТОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 10 000,00 грн. 
Відповідач не виконала належним чином кредитні зобов`язання, внаслідок чого, 16 червня 2020 року згідно умов договору відступлення прав вимоги № 001 ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором № 4065038 від 24 жовтня 2019 року на користь ТОВ «Діджи Фінанс». 
24 січня 2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» укладено договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Пінг-Понг» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 4065038 від 24 жовтня 2019 року в сумі 40 962,00 грн., з яких: 10 000,00 грн. – за тілом кредиту, 24 762,00 грн. – за відсотками, 1200,00 грн. – за комісією, 5000,00 грн. – за пенею.
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2025 року змінено найменування позивача в цивільній справі № 127/8258/25 з ТОВ «ФК «Пінг-Понг» на ТОВ «ФК «Солвентіс».
Позовну заяву ТОВ «ФК «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» заборгованість за кредитним договором № 4065038 від 24 жовтня 2019 року у розмірі 21 200,00 грн., з яких: 10 000,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 7500,00 грн. – заборгованість за відсотками; 1200,00 грн. – заборгованість за комісією; 2500,00 грн. – заборгованість за пенею.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» судовий збір в сумі 1254,80 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» 1813,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
В апеляційній скарзі позивач ТОВ «ФК «Солвентіс» просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, здійснити новий розподіл судових витрат, понесених позивачем в суді першої інстанції та судових витрат понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував особливості нарахування процентів, визначені п. 2.2.3. кредитного договору. Відповідачем двічі здійснювалася сплата комісії за пролонгацію дії кредитного договору. А з урахуванням того, що відповідач в період дії договору на пільгових умовах кредит не повернув, а продовжував користуватися кредитними коштами, то ТОВ «Мілоан» відповідно до умов договору нараховувало проценти за користування кредитом за ставкою 2,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом за 60 днів, тобто за період з 12 грудня 2020 року по 09 лютого 2020 року і таке нарахування відповідає вимогам ЦК України та умовам договору.
Крім того позивач вважає неправомірним відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по пені у сумі 2500,00 грн., оскільки таке нарахування відбулось на підставі п. 4.1 договору.
Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якій вона заперечила проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне і обґрунтоване. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 жовтня 2019 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 4065038, що підтверджується анкетою-заявою на кредит № 4065038 від 23 жовтня 2019 року (а. с. 12) та копією кредитного договору (а. с. 28-30).
Відповідно до умов кредитного договору позикодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. на строк 30 днів з 24 жовтня 2019 року, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію в сумі 1200,00 грн. за надання кредиту та проценти за користування кредитом у сумі 7500 грн., які нараховані за ставкою 2,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки – фіксована. Розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору. Кредитний договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений на вебсайті товариства miloan.ua.
Водночас ОСОБА_1 підписала графік розрахунків (додаток № 1 до кредитного договору № 4065038 від 24 жовтня 2019 року), який містить розрахунок заборгованості (в тому числі суми кредиту – 10 000,00 грн., комісії за надання кредиту – 1200,00 грн. і процентів за користування кредитом – 7500,00 грн.) із зазначенням дати платежу 23 листопада 2019 року (а. с. 30 на звороті).
На виконання умов кредитного договору ТОВ «Мілоан» перерахувало ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на рахунок №  НОМЕР_2 (зазначений у заяві на кредит № 4065038 (а. с. 135 на звороті)) згідно договору № 4065038 кредитні кошти в сумі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2606503 від 24 жовтня 2019 року (а. с. 36).
На виконання ухвали суду від 11 червня 2025 року з АТ «ПУМБ» надійшла відповідь від 25 червня 2025 року № КНО-07.8.5/8350БТ, з якої вбачається, що станом на 11 червня 2025 року банківська платіжна картка №  НОМЕР_3 не випускалася на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). У зв`язку з чим, банк не може надати виписку по картці №  НОМЕР_3 , яка не випускалася на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) (а. с. 142, 143).
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 16 червня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Мілоан» складає 40 962,00 грн., з яких: 10 000,00 грн. – борг за тілом кредиту, 24 762,00 грн. – борг за відсотками, 5000,00 грн. – борг за пенею, 1200,00 грн. – борг за комісією (а. с. 14, 15).
16 червня 2020 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Мілоан» укладено договір відступлення прав вимоги № 001, відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «Діджи Фінанс» за плату, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між ТОВ «Мілоан» і боржниками (а. с. 20-24).
На виконання умов договору відступлення прав вимоги № 001 від 16 червня 2020 року за відступлення права вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» сплатило ТОВ «Мілоан» грошові кошти, що підтверджується платіжними інструкціями № 2 від 19 червня 2020 року, № 1 від 04 вересня 2020 року, № 108 від 05 серпня 2020 року, № 2 від 04 вересня 2020 року, № 55 від 16 липня 2020 року(а. с. 41-43).
Згідно витягу з додатку до договору відступлення прав вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4065038 в сумі 40 962,00 грн., з яких: 10 000,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 24 762,00 грн. – заборгованість за відсотками, 1200,00 грн. – заборгованість за комісією, 5000,00 грн. – заборгованість за пенею (а. с. 9).
24 січня 2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» укладено договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Пінг-Понг» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Діджи Фінанс» за плату, а ТОВ «Діджи Фінанс» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Пінг-Понг» свої права грошової вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги (а. с. 31-34).
На виконання умов договору факторингу № 1/15 від 24 січня 2022 року ТОВ «ФК «Пінг-Понг» провело повний розрахунок та сплатило грошові кошти ТОВ «Діджи Фінанс», що підтверджується довідкою від 13 листопада 2024 року вих. № 1/15 (а. с. 44).
Згідно витягу з додатку до договору факторингу № 1/15 від 24 січня 2022 року ТОВ «ФК «Пінг-Понг» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4065038 в сумі 40 962,00 грн., з яких: 10 000,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 24 762,00 грн. – заборгованість за відсотками, 1200,00 грн. – заборгованість за комісією, 5000,00 грн. – заборгованість за пенею (а. с. 10).
Відповідно до досудової вимоги від 02 листопада 2024 року № 4065038-АВ, адресованої ОСОБА_1 , адвокат Білецький Б. М., що діє в інтересах ТОВ «ФК «Пінг-Понг», повідомив про відступлення права вимоги за кредитним договором № 4065038 від 24 жовтня 2019 року від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс» та від ТОВ «Діджи Фінанс» до ТОВ «ФК «Пінг-Понг», зазначив загальний розмір заборгованості, розмір якої визначено у сумі 40 962,00 грн. та запропонував сплатити вказану заборгованість на рахунок ТОВ «ФК «Пінг-Понг» до 03 грудня 2024 (а. с. 38).
Відмовляючи у частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості за нарахованими процентами за кредитним договором не є співмірною сумі кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг фінансових установ, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за вказаним правочином, суд дійшов висновку про стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором № 4065038 від 24 жовтня 2019 року у розмірі 7500,00 грн. При цьому встановивши обставини у справі, зокрема беручи до уваги співмірність розміру заявленої до стягнення неустойки наслідкам порушення зобов`язань, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру штрафних санкцій у вигляді пені, що підлягає стягненню з відповідачки, до 50% від суми пені, заявленої позивачем.
Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції правильними.
Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.
Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.
Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.
Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами, згідно із статтею 95 Цивільного процесуального кодексу України.
За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Так, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Частиною першою статті 1077 ЦК України, визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
З матеріалів справи вбачається, що 24 жовтня 2019 року ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , уклали в електронній формі кредитний договір та погодили основні умови договору.
ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за договором виконало та перерахувало на належний відповідачу банківський рахунок кредитні кошти 10000,00 грн.
ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання не виконала, у визначені договором строки, погашення заборгованості за кредитним договором не здійснила, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості за тілом кредиту.
Відповідно до припису абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.
Доводи позивача про те, що в даному випадку відбулася пролонгація строку кредитування, пов`язана з продовженням користування відповідачем кредитними коштами після спливу строку кредитування, визначеного договором (27.04.2021 року), є помилковими, оскільки пунктами 2.3.1, 2.3.2, 2.5 кредитного договору чітко передбачено можливість пролонгації договору лише за умови здійснення позичальником певних дій, передбачених розділом 6 Правил, у тому числі сплати комісії у визначених договором розмірах, а також пені.
Разом з тим, матеріали справи не містять Правил передбачених договором, а тому встановити виконання відповідачем необхідного алгоритму дій для пролонгації договору не є можливим. Жодних належних та допустимих доказів у тому числі про укладення додаткової угоди про пролонгацію строку кредитування представником позивача не надано.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за "користування кредитом", так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.
Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги, які зводяться до довільного трактування позивачем змісту кредитного договору № 4065038 від 24 жовтня 2019 року та посилань на принцип свободи договору, апеляційний суд відхиляє.
По-перше, суд першої інстанції, врахувавши норми чинного законодавства та усталену практику Верховного Суду, дійшов обґрунтованого висновку про те, що при вирішенні питання щодо стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно було керуватися чітко визначеними сторонами умовами кредитного договору. Зокрема, йдеться про строк його дії тривалістю 30 днів та вартість кредиту в сумі 8700,00 грн., 7500,00 грн. – процентів за користування кредитом і 1200,00 грн. комісії за його надання, а також суми кредиту у 10 000,00 грн., про що зазначено у пункті 1 (1.1 - 1.7) кредитного договору № 4065038 (індивідуальна частина) від 24 жовтня 2019 року (а. с. 28).
По-друге, виходячи зі змісту кредитного договору, суд першої інстанції правильно встановив, що первісний кредитор як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, спонукав його до укладення договору на вкрай невигідних умовах, які позичальник не міг належним чином оцінити. Це підтверджується тим, що за кредитним договором № 4065038 від 24 жовтня 2019 року річна процентна ставка становить 1 058,00 %.
Крім того, згідно з п. 2.2.3 договору кредитор фактично зберіг за собою право на власний розсуд продовжувати або припиняти нарахування процентів на необмежений строк — до моменту фактичного виконання зобов`язання. Така умова є неприпустимою у розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та повністю суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.
Також не заслуговує на увагу і посилання на неправомірність відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по пені у сумі 2500,00 грн., оскільки згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені та штрафу) до її розумного розміру.
При цьому, на переконання апеляційного суду, зменшення розміру неустойки з 5000,00 грн. до 2500,00 грн. є обґрунтованим та співмірним наслідкам порушення зобов`язання, а також відповідає сумі кредиту, що становить 10 000,00 грн. і його сукупній вартості в розмірі 8700,00 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням вимог чинного законодавства та відповідає фактичним обставинам справи, а тому не підлягає скасуванню.
З урахуванням того, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, заявлених позивачем у межах апеляційного провадження, не вбачається. Відповідно до вимог процесуального закону, у разі відмови в задоволенні апеляційної скарги понесені скаржником витрати не підлягають розподілу та покладаються на особу, яка їх сплатила.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» залишити без задоволення.
Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин