ПОСТАНОВА 
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 754/1233/23
провадження № 51-175км25
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,
засудженого                                              ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника засудженого -  адвоката ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_9 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 16  жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022100030002165, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Виноград Лисянського району Черкаської області, зареєстрованого в тому ж населеному пункті ( АДРЕСА_1 ), жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
1. Деснянський районний суд м. Києва вироком від 02 квітня 2024 року засудив ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк  3 роки, а відповідно до ст. 75 КК звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та поклав обов`язки, передбачені ст. 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Вирішив питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у  кримінальному провадженні. 
 
2. За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжке тілесне ушкодження.
 
3. Так, 30 серпня 2022 року приблизно о 14:37 ОСОБА_8 , керуючи технічно справним вилковим електронавантажувачем «Toyota 8FBET16», який має номінальну потужність 5 кВт, тобто відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) належить до механічного транспортного засобу, рухаючись від воріт між першим і другим стелажами складського приміщення ПП « ІНФОРМАЦІЯ_7 », що на АДРЕСА_3 , під час руху заднім ходом порушив вимоги п. 1.3, пп. «б» п. 2.3, п. 10.9 ПДР, проявляючи крайню неувагу до дорожньої обстановки та її змін, створив небезпеку іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб і допустив наїзд задньою частиною електронавантажувача на прибиральницю ОСОБА_11 , яка в цей час перебувала у складському приміщенні. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження.
 
4. Київський апеляційний суд ухвалою від 16 жовтня 2024 року залишив вирок місцевого суду без змін.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
5. Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_6 у касаційній скарзі, посилаючись на  істотне порушення кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (застосування закону, який не підлягав застосуванню, - ч. 2 ст.  286  КК), просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_8 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги сторони захисту, не дослідив усіх доказів у справі та не навів підстав, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Скаржник наполягає, що цей суд не звернув уваги на доводи сторони захисту про порушення права обвинуваченого на справедливий суд, зокрема, що суд першої інстанції не дотримався завдань і загальних засад кримінального провадження, побудував свій вирок на припущеннях і викладених в обвинувальному акті обставинах, які, однак, не відповідають фактичним обставинам справи, й обґрунтував його недопустимими доказами. Уважає, що суд першої інстанції усупереч вимогам статей 23, 91, 94, 370, ч. 3 ст. 373, ст. 374 КПК неналежно оцінив докази, витлумачивши їх на користь сторони обвинувачення, і не надав жодної оцінки доказам сторони захисту, чим порушив принципи змагальності, презумпції невинуватості, законності та забезпечення доведеності вини поза розумним сумнівом. Апеляційний суд не дав оцінки доводам сторони захисту про те, що аварія сталася через проблеми з килимком, розташованим на підлозі електронавантажувача, і в той момент обвинувачений не міг вплинути на це та зупинити керований ним засіб. 
 
6. На підтвердження своїх аргументів скаржник називає причиною ДТП не дії водія, а неналежне виконання роботодавцем вимог законодавства в галузі охорони праці щодо необхідності вживання заходів для забезпечення безпеки і захисту фізичного та психічного здоров`я працівників, створення належних умов праці, забезпечення належним обладнанням, зокрема бездіяльність роботодавця в забезпеченні ОСОБА_8 безпечними засобами для роботи. Наголошує, що сторона захисту зверталася до місцевого суду з клопотаннями про допит свідків, доступ до речей і документів, призначення товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, у задоволенні яких суд незаконно відмовив без належного обґрунтування. 
 
7. Заявник указує на те, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу за апеляційною скаргою захисників, у якій було зазначено, що вирок ґрунтується на припущеннях і недопустимих доказах, усупереч вимогам статей 404, 419 КПК повторно не дослідив і не проаналізував доказів, досліджених місцевим судом неповністю та з порушеннями, не надав їм власної оцінки й не мотивував належним чином свого рішення щодо законності вироку. Акцентує, що апеляційний суд не дав оцінки тому факту, що сторона обвинувачення не надала належних і допустимих доказів на підтвердження потужності електронавантажувача, яким керував ОСОБА_8 , для визнання цього транспортного засобу предметом інкримінованого злочину, яким може бути механічний транспортний засіб з електродвигуном потужністю понад 3 кВт, а копія паспорта вилкового електронавантажувача «Toyota 8FBET16», що є в матеріалах справи, не може вважатися допустимим доказом, оскільки його походження невідоме. Крім того, вказаний транспортний засіб належить не до механічних, а до технологічних транспортних засобів; його не зареєстровано і не задекларовано в законний спосіб, що виключає кваліфікацію за ст. 286 КК. Захисник уважає, що ОСОБА_8 порушив не ПДР, а Правила охорони праці під час експлуатації навантажувачів, оскільки електронавантажувачем здійснював завантажувально-розвантажувальні роботи всередині приміщення, точної адреси якого не встановлено в ході судового розгляду, до того жподія відбулася не в обстановці дорожнього руху. 
 
8. Захисник також зазначає, що медичну документацію, якою підтверджується наявність суспільно небезпечних наслідків діяння ОСОБА_8 у вигляді тяжкого тілесного ушкодження, зібрано з порушенням закону, оскільки її не було витребувано за правилами ст. 163 КПК для приєднання до матеріалів провадження, постанова прокурора про доступ до речей та документів суперечить вимогам п. 2 ч. 1 ст. 615 КПК, що є підставою для визнання цієї документації і зробленого на її підставі висновку судово-медичної експертизи недопустимими доказами. На думку заявника, протокол огляду місця ДТП також є недопустимим доказом, бо слідчу дію було проведено без згоди власника та без ухвали слідчого судді. Акт огляду й направлення транспортного засобу на майданчик тимчасового утримання транспорту є недопустимим доказом, адже власник, водій, орендар електронавантажувача не давали згоди на його обшук  / огляд, а відповідна ухвала слідчого судді відсутня. Також захисник указує на недопустимість запису з камер відеоспостереження складського приміщення, оскільки його одержано в незаконний спосіб. Зауважує, що апеляційна скарга містила всі зазначені вище доводи про недопустимість доказів, покладених в основу вироку про визнання винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, проте апеляційний суд не перевірив їх належним чином і залишив без відповідного реагування.
 
9. Також захисник у касаційній скарзі вказує на невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. На його думку, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували часткового визнання ОСОБА_8 винуватості в наїзді на потерпілу, надання ним першої медичної допомоги останній, вибачення перед потерпілою, здійснення спроб відшкодувати завдані їй матеріальні збитки, а також того, що потерпіла не має до засудженого претензій. Також скаржник уважає, що суди не врахували обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , його позитивної характеристики, що він одружений, не перебуває на обліках у лікарів психіатра та нарколога, вчинив злочин унаслідок збігу випадкових обставин і неправильної поведінки самої потерпілої. Зазначена обставина також, на переконання заявника, є підставою для скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
 
10. Прокурор ОСОБА_9 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 рокуі призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. Не оспорюючи правильності встановлення фактичних обставин справи та юридичної оцінки злочинних дій винуватого за ч. 2 ст. 286 КК, прокурор указує на безпідставне звільнення ОСОБА_8 згідно зі ст. 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням. Указує на те, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано врахували обставинами, які пом`якшують покарання засудженого, його щире каяття та відшкодування потерпілій матеріальної шкоди, і дійшли хибного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства. Прокурор наголошує, що вчинений ОСОБА_8 злочин є тяжким. У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які свідчать про щире каяття засудженого. Протягом досудового слідства та судового розгляду він заперечував наявність у своїх діях складу кримінального правопорушення, просив його виправдати. Крім того, згідно з вироком суду обвинувачений лише намагався відшкодувати потерпілій шкоду, проте жодної допомоги на її лікування не надав, цим питанням займалося підприємство, що свідчить про відсутність у ОСОБА_8 щирого каяття та бажання виправити ситуацію. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
11. У суді касаційної інстанції захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і засуджений ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу, просили задовольнити її, скасувавши ухвалу апеляційного суду та призначивши новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Водночас вони заперечували стосовно задоволення касаційної скарги прокурора.
 
12. Прокурор ОСОБА_5 частково підтримала касаційну скаргу прокурора ОСОБА_9 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, просила скасувати ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 16 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_8 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Заперечувала щодо задоволення касаційної скарги сторони захисту.
 
13. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
 
Мотиви Суду
14. Заслухавши доповідача та виступи учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла такого.
15. Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та  процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не  було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
16. Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК. Можливості скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження ст. 411 КПК чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
17. Стаття 412 КПК визначає істотними такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
18. За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні йдостатні мотиви та підстави його ухвалення. 
19. З урахуванням зазначених вище вимог закону, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, Суд керується установленими фактичними обставинами, викладеними в цих судових рішеннях. 
20. У кримінальному провадженні встановлено, що 30 серпня 2022 року ОСОБА_8 , керуючи технічно справним електронавантажувачем, який має номінальну потужність 5 кВт, тобто відповідно до п. 1.10 ПДР належить до механічного транспортного засобу, під час руху заднім ходом усупереч вимогам п. 1.3, пп. «б» п. 2.3, п. 10.9 ПДР проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, створив небезпеку іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб,утратив контроль над керуванням і допустив наїзд задньою частиною транспортного засобу на потерпілу, унаслідок чого остання отримала тяжке тілесне ушкодження. 
21. Такий висновок, місцевий суд обґрунтував: показаннями обвинуваченого, потерпілої  ОСОБА_11 і свідка ОСОБА_12 про обставини наїзду засудженого на потерпілу електрокаром; даними акта огляду та направлення транспортного засобу на майданчик тимчасового утримання транспорту від 30 серпня 2022 року; даними висновку судово-медичної експертизи від 19 грудня 2022 року №  042-1699-2022 про виявлення в потерпілої ОСОБА_11 відкритого уламкового перелому нижньої третини лівої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків та медіальної кісточки лівої великогомілкової кістки з наявністю поширеної рваної рани розміром 20х10 см у формі двох неповноцінних клаптів по передньолатеральній поверхні лівої стопи, травматичного розчавлення переднього відділу правої стопи з дефектом м`яких тканин, наявністю поширеної рваної рани розмірами біля 20х10 см та уламками деформованих кісток стопи, що належить до тяжких тілесних ушкоджень; даними витягів із медичної картки стаціонарного хворого № 11312/504, відповідно до яких ОСОБА_11 перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з 30  серпня по 22 листопада 2022 року з діагнозом під час госпіталізації «рвано-скальповані рани обох ступневих суглобів і стоп»; даними висновку судової автотехнічної експертизи від 05 жовтня 2022 року № СЕ-19/111-22/41265-ІТ про те, що невідповідність дій водія вилкового електронавантажувача «Toyota 8FBET16» - обвинуваченого ОСОБА_8  вимогам п. 10.9 ПДР перебуває в причинному зв`язку з виникненням ДТП,адже він мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 ; даними висновку судової автотехнічної експертизи від 29 вересня 2022  року № СЕ-19/111-22/37043-ІТ, відповідно до якого на момент огляду вилкового електронавантажувача «Toyota8FBET16», модель FSW, номер рамки 8FBET16 10130, система рульового керування та робоча гальмівна система були в працездатному стані; даними відеозапису з камери відеонагляду з приміщення ПП « ІНФОРМАЦІЯ_7 » від 30  серпня 2022 року; даними протоколу про здійснення перегляду та вивчення знятої інформації від 06 вересня 
2022 року з додатком до нього у вигляді фототаблиці; даними паспорта на електричний вилковий навантажувач «Toyota8FBET16» про те, що його виготовлено у 2016 році та передано власнику 21 червня 2019 року, електродвигун електронавантажувача має номінальну потужність 5 кВт, проходив періодичне ТО  протягом 2019-2021 років; даними повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 24 січня 2023 року за № 29-19/1883, відповідно до якого для керування та роботи на вилковому електронавантажувачі «Toyota 8FBET16» необхідна категорія Е1; даними повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 25 січня 2023 року за № 322/3/3.5-23а, згідно з яким електричний навантажувач «Toyota 8FBET16» належить до технологічних транспортних засобів, що підлягають реєстрації в територіальних органах ІНФОРМАЦІЯ_6 .

 
22. Також є безпідставними доводи захисника про те, що електронавантажувач «Toyota 8FBET16» не належить до транспортних засобів.
 
23. Відповідно до п. 1.10 ПДР транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажута встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух за  допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт. 
 
24. Відповідно до наданих стороною обвинувачення документів, у тому числі технічного паспорта на електронавантажувач «Toyota 8FBET16», потужність останнього становить 5 кВт, а отже він належить до категорії механічних транспортних засобів. 
 
25. Під час вирішення питання стосовно потужності електродвигуна самохідної машини слід враховувати саме номінальну потужність, визначену заводом-виробником та зазначену в технічному паспорті на електричний вилковий навантажувач «Toyota8FBET16», яка становить 5 кВт.
 
26. Суд уважає надану стороною обвинувачення технічнудокументацію на електронавантажувач «Toyota 8FBET16», отриману від ПП « ІНФОРМАЦІЯ_7 » у порядку, передбаченому КПК, належним і допустимим доказом. 
 
27. Згідно з Інструкцією з охорони праці № 15 для водія навантажувача (т. 1, а. с. 170), листами ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1, а. с. 181) і ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1, а. с. 183) електронавантажувач «Toyota 8FBET16» дійсно є технологічним транспортним засобом, для керування та роботи з яким водію необхідно мати посвідчення тракториста-машиніста категорії Е1. Реєстрація та облік такого транспортного засобу здійснюються відповідно до вимог Закону України «Про дорожній рух». Крім того, керування автонавантажувачами можуть здійснювати лише водії автомобілів, які мають посвідчення на право керування ними та які під час виконання робіт повинні дотримуватися встановленої швидкості руху, вживати заходів безпеки під час зустрічі з пішоходами, дотримуватися дистанції тощо. Отже, доводи захисників про те, що технологічний транспортний засіб не є транспортним засобом у розумінні ПДР, є надуманими. З урахуванням того, що наїзд на пішохода ОСОБА_11 відбувся під час експлуатації електронавантажувача «Toyota 8FBET16» саме як транспортного засобу, в умовах, коли його водій ОСОБА_8 повинен був дотримуватися як правил охорони праці, так і ПДР.
28. Доводи, наведені в касаційній скарзі захисника, про те, що медичну документацію, якою підтверджується наявність суспільно небезпечних наслідків діяння ОСОБА_8 у вигляді тяжкого тілесного ушкодження, зібрано з порушенням закону, оскільки її не було витребувано за правилами ст. 163 КПК для приєднання до матеріалів провадження, постанова прокурора про доступ до речей та документів суперечить вимогам п. 2 ч. 1 ст. 615 КПК, що є підставою для визнання цієї документації і зробленого на її підставі висновку судово-медичної експертизи від 19  грудня 2022 року №  042-1699-2022 недопустимими доказами, Суд уважає безпідставними. Як видно з матеріалів справи, прокурор, ухвалюючи постанову про тимчасовий доступ до речей і документів від 07 грудня 2022  року (т. 2, а. с. 10-13), діяв у точній відповідності до приписів КПК, а саме п. 20-7 розд. ХІ «Перехідні положення» цього Кодексу, згідно з якими під час дії надзвичайного або воєнного стану на території України тимчасовий доступ до речей і документів, визначених у пунктах 2, 5, 7, 8 ч. 1 ст. 162 КПК, здійснюється на підставі постанови прокурора, погодженої з керівником прокуратури.
29. Крім того, колегія суддів не може погодитися з аргументами захисника щодо недопустимості як доказів висновків судових автотехнічних експертиз від 05 жовтня 2022 року № СЕ-19/111-22/41265-ІТ і від 29 вересня 2022 року 
№ СЕ-19/111-22/37043-ІТ, оскільки вони, на його думку, ґрунтуються на вихідних даних протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, акта огляду та направлення транспортного засобу на майданчик тимчасового утримання транспорту від 30 серпня 2022 року, які є недопустимими доказамичерез відсутність відповідних ухвал слідчого судді. З матеріалів кримінального провадження видно, що зазначені слідчі дії було проведено за правилами ст. 237 КПК з дозволу власника і не вимагали попереднього дозволу суду.
30. Також є неспроможною вказівка сторони захисту на недопустимість як доказу відеозапису з камер відеоспостереження складського приміщення ПП « ІНФОРМАЦІЯ_7 » унаслідок його одержання стороною обвинувачення в незаконний спосіб. За даними матеріалів справи, ПП « ІНФОРМАЦІЯ_7 » добровільно надало слідчому цей відеозапис. Він відповідає ознакам ст. 98 КПК, а саме містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
31. Тож твердження сторони захисту про безпідставне невизнання судом першої інстанції згаданих вище доказів недопустимими не ґрунтується на вимогах закону. У зв`язку із цим Суд уважає за потрібне нагадати правову позицію Верховного Суду щодо критеріїв, за наявності яких виникає необхідність визнання доказів недопустимими в розумінні ст. 87 КПК.
32. Так, за висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 серпня                 2022 року (справа №  756/10060/17, провадження №  13-3кс22), імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування та нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і  основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України). Отже, у кожному із зазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів із фундаментальними правами ісвободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України. З огляду на це суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
33. Суд не має підстав уважати, що вказані вище докази сторона обвинувачення отримала з порушенням конвенційних або конституційних прав обвинуваченого. 
34. Також Суд уважає необґрунтованими доводи прокурора про безпідставне застосування до  ОСОБА_13 положень ст. 75 КК, оскільки він не розкаявся і не відшкодував потерпілій шкоду. 
 
35. Як випливає з матеріалів кримінального провадження, і на це звернув увагу суд першої інстанції,  ОСОБА_14  після травмування потерпілої надав їй першу медичну допомогу, надалі переймався станом її здоров`я, відшкодував шкоду в розмірі 12 000  доларів США (т. 1, а. с. 238, 239), у суді визнав вину, осудив свою поведінку та вибачився перед потерпілою.  
 
36. Тож суд правильно визнав обставинами, які пом`якшують покаранняобвинуваченого, щире каяття та відшкодування шкоди. 
 
37. Урахувавши дані про особу винуватого, який уперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей і батьки похилого віку, відсутність обставин, які обтяжують покарання, місцевий суд дійшов цілком справедливого висновку про можливість виправлення і перевиховання  ОСОБА_8 в умовах без ізоляції від суспільства. 
38. Водночас заслуговують на увагу доводи захисника про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, порушивши засади статей 404, 419 КПК, повторно не дослідив доказів і не відповів на всі апеляційні вимоги сторони захисту. 
 
39. Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
40. У частині 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах і документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. 
41. Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в місцевому суді або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
42. Як видно з матеріалів провадження, в апеляційній скарзі захисники ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просили скасувати вирок і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю винуватості у вчиненні кримінального правопорушення. Вказували на незаконність висновку суду про неспроможність версії обвинуваченого щодо обставин ДТП, оскільки судово-автотехнічна експертиза, на яку посилається суд, не проводилась для перевірки версії ОСОБА_8 , що свідчить про однобічність досудового розслідування та судового розгляду. Звертали увагу, що суд необґрунтовано відхилив майже всі клопотання сторони захисту стосовно проведення експертиз, допиту експерта і свідків на спростування обвинувачення і доведення того, що обвинувачений не міг зупинити електронавантажувач, оскільки педаль газу затисло гумовим килимком і це стало причиною аварії. На підтвердження своєї позиції захисники звернулися до апеляційного суду з клопотаннями із зазначенням належної аргументації про призначення експертизи для з`ясування потужності двигуна вилкового електронавантажувача «Toyota 8FBET16» станом на 30 серпня 2022 року, надання їм доступу до речей і документів, що знаходилися у володінні ПП « ІНФОРМАЦІЯ_7 », допит свідків.
 
43. Суд апеляційної інстанції залишив указані клопотання сторони захисту без належного реагування і не навів мотивів, чому вони не підлягають задоволенню. 
44. Крім того, без розгляду апеляційного суду залишилися доводи сторони захисту про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість.
 
45. Тому ВерховнийСуд не має підстав уважати рішення суду попередньої інстанції законним та обґрунтованим.
 
46. З огляду на викладене касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 необхідно задовольнити, а ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 - скасувати з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Касаційна скарга прокурора ОСОБА_9 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, не підлягає задоволенню.
 
47. Під час нового розгляду апеляційному суду належить розглянути апеляційні скарги з урахуванням клопотань сторони захисту та, залежно від установленого, постановити рішення в точній відповідності до вимог закону. За умови встановлення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, застосування до нього правил ст. 75 КК слід уважати обґрунтованим і законним.
 
Керуючись статтями 433, 434, 438, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу прокурора   ОСОБА_9 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу захисника засудженого - адвоката ОСОБА_6 задовольнити.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                            ОСОБА_3