СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року                                      м. Харків                        Справа №922/36/22  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С. , суддя Россолов В.В. , суддя Склярук О.І. ,
за участю секретаря судового засідання  Ярош В.В. ,
за участю представників:
позивача -  Ногіна О.М. , посвідчення №072833 від 01.03.2023 року;
першого відповідача -  Марченко М.С. , посвідчення №209 (в порядку самопредставництва), довідка з ЄДР ЮО, ФОП та ГФ;
другого відповідача - Кітченко М.Ю. , свідоцтво №2121 до 31.12.2025 року, довідка з ЄДР ЮО ФОП та ГФ;
третього відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури (вх.№570Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.02.2025 року у справі №922/36/22,
за позовом Керівника Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області , ( 61004, м. Харків, вул. Маршала Конєва, буд. 20 ),
до 1. Харківської міської ради , ( 61003, м. Харків, м-н. Конституції, 7 , код 04059243 ),
2.  Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради , ( 61003, м. Харків, м-н. Конституції, 16 , код 14095412 ),
3. Фізичної особи-підприємця Воротинцевої Інни Анатоліївни ( АДРЕСА_1, РНКОПП НОМЕР_1 ),
про визнання незаконним та скасування пункту рішення, визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації змін права власності та зобов`язання повернути нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року Керівник Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичної особи-підприємця Воротинцевої Інни Анатоліївни , в якому просив (з урахуванням заяви №22765/24 від 10.09.2024 року про зміну предмету позову) просив:
- визнати незаконним та скасувати п. 25 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 року №757/17;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 02.02.2018 року №5558-В-С, укладений між територіальною громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради , від імені якої діяло Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради , та Фізичною особою-підприємцем Воротинцевою І.А. , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Тихоновою І.В. (реєстровий №16);
- скасувати державну реєстрацію права власності Воротинцевої Інни Анатоліївни на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1306217963101 (1/3 частку у праві власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1, площею 16,8 кв.м, в нежитловій будівлі літ."Д-2" по вул. Полтавський шлях, 39 у м. Харкові ), проведену 30.11.2018 року в Державному реєстрі прав державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Корх О.О. на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.2018 року (номер запису про право власності: 29254648);
- скасувати державну реєстрацію змін права власності Воротинцевої Інни Анатоліївни на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1306217963101 (зміну нежитлового приміщення 1-го поверху №1-1, площею 16,8 кв.м на нежитлове приміщення 1-го поверху №1-1, площею 16,8 кв.м та 1-1б, площею 12,1 кв.м, а також зміну загальної площі з 16,8 кв.м на 28,9 кв.м), проведену 10.04.2019 року державним реєстратором КП « Постачальник послуг » Солоницівської селищної ради Луценком П.Г. ;
- скасувати державну реєстрацію права власності Воротинцевої Інни Анатоліївни на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2494567563120 (нежитлові приміщення 2-го поверху №2-1-:-2-11, загальною площею 135,7 кв.м, в нежитловій будівлі літ."Д-2" по вул. Полтавський шлях, 39 у м. Харкові ), проведену державним реєстратором Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області Артюх Д.Є. 29.10.2021 року на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.2018 року та висновку ФОП Багірової М.І. від 20.10.2021 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (номер запису про право власності: 44797173);
- зобов`язати Воротинцеву Інну Анатоліївну (РНОКПП: НОМЕР_1 ) повернути (шляхом складання та підписання відповідного акту прийому-передачі) Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради (код ЄДРПОУ: 04059243 ) отримані за договором купівлі-продажу від 02.02.2018 року: - 1/3 частку (площею 5,6 кв.м) приміщень 1-го поверху №1-1 в нежитловій будівлі літ."Д-2", розташованих по вул. Полтавський шлях, 39 у м. Харкові ; - нежитлові приміщення 2-го поверху №2-1-:-2-11, загальною площею 130,1 кв.м, в нежитловій будівлі літ."Д-2" по вул. Полтавський шлях, 39 у м. Харкові .
Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.02.2025 року у справі №922/36/22 (повний текст складено 19.02.2025 року, суддя Новікова Н.А. ) у позові відмовлено.
Харківська обласна прокуратура з вказаними рішенням суду першої інстанції не погодилася та звернулася до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 03.02.2025 року у справі №922/36/22 та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Також просить відшкодувати судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що Новобаварською окружною прокуратурою м. Харкова здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №42017221080000002 від 04.01.2017 за ч. 3 ст. 365-2 КК України за фактами службового підроблення під час оцінки та продажу комунального майна службовими особами Харківської міської ради . Під час досудового розслідування, на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 року у справі №639/687/19, в Управлінні комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради було проведено вилучення ряду приватизаційних справ, в тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м.Харків, вул. Полтавський Шлях, 39 . Сам по собі факт реєстрації певних відомостей у ЄРДР не свідчить про обізнаність прокурора із протиправним характером вибуття спірного майна, розташованого саме за цією адресою, з власності міської територіальної громади, а лише свідчить про виконання прокурором вимог ст. 214 КПК України щодо невідкладного внесення відомостей до ЄРДР після надходження повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення.
Скаржник зазначає, що прокурор дізнався про факт порушення процедури продажу спірних нежитлових приміщень лише після отримання у кримінальному провадженні №42017221080000002 дозволу на тимчасовий доступ до приватизаційних справ, та вилучення їх копій в Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 06.02.2019 року у справі №639/687/19. Останнє пов`язано з тим, що встановити чи додержано передбачену Законом процедуру приватизації у кожному конкретному випадку за кожною окремою адресою можливо лише шляхом безпосереднього вивчення матеріалів кожної приватизаційної справи, зокрема, встановленням наявності в останній звернення з метою надання дозволу на поліпшення, наявності або відсутності дозволу на поліпшення, документального підтвердження наявності проведених поліпшень, оцінки майна, відповідні договори.
Необхідні для виявлення порушень норм законодавства документи прокурором отримано на підставі ухвали слідчого судді від 06.02.2019 року, тобто саме з цього часу прокурор здобув докази на підтвердження своєї правової позиції у спорі, а отже набув можливість звернутися з відповідним позовом до суду за захистом порушеного права, яке фактично реалізував 31.12.2021 року.
Апелянт звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 року у справі №488/6211/14-ц, в якій визначено, що з урахуванням встановлених судами обставин, досліджених і оцінених судами доказів сам по собі факт присутності представника органів прокуратури на пленарному засіданні ради під час прийняття нею оскаржених рішень не є доказом обізнаності уповноважених органів держави про порушення її прав. Оприлюднення тексту рішення на офіційному сайті Харківської міської ради (а саме висновок про проведення відчуження об`єктів комунальної власності Харківської міської територіальної громади шляхом викупу) безпосередньо не свідчить про наявність порушень прав та інтересів територіальної громади, отже прокурором строк позовної давності пропущено з поважних причин.
Скаржник наполягає на тому, що прокурор звернувся до суду з позовом в межах строків позовної давності, як наслідок, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу через сплив позовної давності є незаконним та підлягає скасуванню.
Спірним рішенням міською радою також неправомірно визначено долю спірного майна, тобто за відсутності на те правових підстав, про що достеменно знали продавець, так і покупець, прийнято рішення про його викуп без проведення аукціону, що прямо суперечило нормам чинного на той час законодавства, прокурор може звертатися з позовом про визнання незаконним і скасування такого рішення. З урахуванням викладеного, оскарження у даному випадку рішення міської ради є ефективним та належним способом захисту.
Визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 02.02.2018 року №5558-В-С та зобов`язання третього відповідача повернути нерухоме майно до Харківської міської територіальної громади є належним та ефективним способом захисту.
Визначившись з тим, що прагнення прокурора в частині повернення територіальній громаді володіння спірним нерухомим майном (враховуючи сукупність заявлених ним вимог) не викликає сумніву (про що вказано безпосередньо в ухвалі від 09.10.2024 року про передачу справи №922/1137/20 на розгляд об`єднаної палати), однак формулювання цієї вимоги не в повній мірі відповідає належному способу захисту, колегія суддів не позбавлена можливості витлумачити вищезгадану позовну вимогу у відповідності до належного способу захисту прав та вирішити спір.
З урахуванням того, що у справі №922/36/22 прокурором позовна вимога про зобов`язання Воротинцеву І.А. повернути спірне майно є прагненням повернути це спірне майно Харківській міській територіальній громаді , суд першої інстанції не був позбавлений можливості витлумачити вищезгадану позовну вимогу у відповідності до належного способу захисту прав та вирішити спір. Таким чином, підстава відмови суду першої інстанції у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Воротинцеву І.А. повернути Харківській міській територіальній громаді спірне майно через невідповідність чи неповну відповідність цієї позовної вимоги належному способу захисту є формальною.
Оскільки третій відповідач не набув у законний спосіб право власності на спірні нежитлові приміщення, а укладений з ним договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним, при виборі ефективного способу захисту порушеного майнового права слід враховувати правові наслідки недійсності вказаного правочину (недійсний правочин не створює правових наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю). Так, можливість виконання судового рішення про зобов`язання третього відповідача повернути спірні нежитлові приміщення ускладнюватиметься наявністю в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно актуальних відомостей про зареєстроване за третім відповідачем речове право на об`єкти нерухомого майна. Наявність вказаних відомостей унеможливлюватиме проведення державної реєстрації права власності на спірні приміщення, після їх повернення, за належним власником ( Харківською міською територіальною громадою в особі Харківської міської ради ), оскільки в такому випадку матиме місце суперечність між заявленим та зареєстрованим правами.
З урахуванням наведеного, для ефективного відновлення порушеного права власності необхідно скасувати проведену за третім відповідачем державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1306217963101, змін права власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1306217963101 та реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2494567563120, що, відповідно, слугуватиме підставою для внесення відомостей про припинення цього права до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
В обґрунтування належності вимог про скасування проведеної за третім відповідачем державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, здійсненої на підставі, зокрема, оспорюваного договору купівлі-продажу, слід зазаначити, що незаконність вказаної державної реєстрації, випливає з положень ст.216 ЦК України (в частині того, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю), а необхідність скасування такої державної реєстрації спрямована на ефективне поновлення порушених інтересів держави, оскільки об`єкти нерухомого майна, які були предметом спірного договору, підлягають поверненню з незаконного володіння третього відповідача на користь територіальної громади.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 року відкрито апеляційне провадження за скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 03.02.2025 року у справі №922/36/22. Встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду відзиви на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/36/22.
Вказана ухвала була направлена зареєстрованим учасникам справи через підсистему Електронний суд до кабінету користувача і доставлена їм 14.03.2025 року. 
17.03.2025 року матеріали справи №922/36/22 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду .
Від першого відповідача - Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4364 від 07.04.2025 року), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
05.05.2025 року від другого відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№5520), в якому заперечує проти позиції скаржника та просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. При цьому другий відповідач просить суд визнати поважними причини пропуску строку на подання відзиву та поновити такий строк. Колегія суддів порадившись задовольнила клопотання та долучила відзив до матеріалів справи.
У подальшому, ухвалою суду від 05.05.2025 року зупинено апеляційне провадження у справі №922/36/22 до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3727/19 та оприлюднення повного тексту судового рішення.
Ухвалою суду від 18.08.2025 року, враховуючи те, що обставини, які зумовили зупинення провадження усунуто, провадження по розгляду апеляційної скарги Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 03.02.2025 року у справі №922/36/22 поновлено та призначено її до розгляду в судове засідання.
Від Харківської обласної прокуратури надійшли письмові пояснення (вх.№10093 від 25.08.2025 року), в яких викладено правову позицію у справі з урахуванням правової позиції сформованої у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.05.2025 року у справі №922/3727/19.
У судовому засіданні 15.09.2025 року оголошено перерву до 09.10.2025 року про що винесено ухвалу.
Вказана ухвала була направлена зареєстрованим учасникам справи через підсистему Електронний суд до кабінету користувача і доставлена їм 17.09.2025 року. 
У судовому засіданні 09.10.2025 року представник прокуратури підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні. Представники першого та другого відповідачів проти позиції апелянта заперечували.
Представник третього відповідача у судове засідання не з`явився. Ухвали суду направлялась за адресою зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом , у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Суд в ухвалах доводив до відома учасників справи, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за відсутності представника третього відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
На підставі договору оренди №5092 від 06.04.2017 року, укладеного між Управлінням комунального майна та ФОП Воротинцевою І.А. , у останньої в оренді перебували нежитлові приміщення 2-го поверху №2-1-:-2-11, площею 130,1 кв.м, та 1/3 частина приміщення 1-го поверху №1-1, площею 5,6 кв.м, в нежитловій будівлі літ."Д-2", по вул. Полтавський Шлях, 39 у м.Харкові . 
Відповідно до п.3.1 договору, вартість об`єкту оренди складала 390070,00 грн без ПДВ.
Згідно п.5.2 орендар має право здійснювати капітальний ремонт, реконструкцію, улаштування окремих входів у встановленому порядку, при наявності письмової згоди Орендодавця, за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого згідно з діючим законодавством.
Відповідно до п.5.3. договору оренди, орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність.
Пунктом 5.6 договору оренди передбачено право орендаря, який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, що передане в оренду, на переважне право перед іншими особами на його викуп. 
Відповідно до п.10.1. вказаного договору оренди строк його дії встановлено з 06.04.2017 року до 06.03.2020 року.
03.05.2017 ФОП Воротинцева І.А. звернулась з заявою до Управління комунального майна , в якій просила дозволити приватизацію вказаних нежитлових приміщень. 
На підставі вказаного звернення Харківською міською радою прийнято відповідне рішення (п.25 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 року №757/17), яким міська рада включила спірні нежитлові приміщення до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу.
26.09.2017 року на виконання вказаного рішення ФОП Воротинцева І.А. звернулась до Управління комунального майна із заявою про приватизацію шляхом викупу №3485.
Відповідно до наявного в матеріалах приватизаційної справи звіту про оцінку нежитлових приміщень 2-го поверху №2-1-:-2-11, площею 130,1 кв.м, та 1/3 частини приміщення 1-го поверху №1-1, площею 5,6 кв.м, в нежитловій будівлі літ."Д-2", розташованих за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 39 , складеного 13.10.2017 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП Бєлих Б.М. та затвердженого 27.10.2017 року начальником Управління комунального майна, ринкова вартість згаданих приміщень станом на 30.09.2017 року склала 324870,00 грн (без ПДВ).
Водночас у вказаному звіті відсутні будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаних нежитлових приміщеннях, в тому числі невід`ємні поліпшення.
02.02.2018 року між ФОП Воротинцевою І.А. та територіальною громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради , від імені якої діяло Управління комунального майна , укладено договір купівлі-продажу №5558-В-С, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Тихоновою І.В. (реєстровий №16). 
За умовами згаданого договору третій відповідач приватизував нежитлові приміщення 2-го поверху №2-1-:-2-11, площею 130,1 кв.м, та 1/3 частину приміщення 1-го поверху №1-1, площею 5,6 кв.м, в нежитловій будівлі літ."Д-2", розташовані за адресою: м.Харків, вул. Полтавський Шлях, 39 , за 324870 грн без ПДВ (разом з ПДВ за 389844 грн).
У подальшому на підставі вказаного договору, а також акту прийому-передачі нерухомого майна від 09.02.2018 року: державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Корх О.О. 30.11.2018 року проведено за ФОП Воротинцевою І.А. державну реєстрацію права власності на спірну 1/3 частку (площею 5,6 кв.м) у праві власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1, площею 16,8 кв.м, в нежитловій будівлі літ."Д-2" по вул. Полтавський шлях, 39 у м.Харкові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1306217963101, номер запису про право власності: 29254648). 
У подальшому на підставі довідки ТОВ « Інвентарбюро » від 19.02.2019 року №1/1081 державним реєстратором КП « Постачальник послуг » Солоницівської селищної ради Луценком П.Г. 10.04.2019 року проведено державну реєстрацію змін права власності, а саме: нежитлове приміщення 1-го поверху №1-1, площею 16,8 кв.м, змінено на нежитлове приміщення 1-го поверху №1-1, площею 16,8 кв.м та 1-1б, площею 12,1 кв.м; загальну площу 16,8 кв.м змінено на 28,9 кв.м; державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Дейнеко Т.В. 30.11.2018 року проведено за ФОП Воротинцевою І.А. державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення 2-го поверху №2-1-:-2-11, загальною площею 130,1 кв.м, в нежитловій будівлі літ."Д-2" по вул. Полтавський шлях, 39 у м.Харкові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 130523693101, номер запису про право власності: 29252352). 
На підставі довідки ТОВ « Інвентарбюро » від 15.01.2019 року №1/1081 державним реєстратором КП « Постачальник послуг » Солоницівської селищної ради Луценком П.Г. 06.03.2019 року проведено державну реєстрацію змін права власності, а саме нежитлові приміщення 2-го поверху №2-1-:-2-11, загальною площею 130,1 кв.м, змінено на нежитлові приміщення 2-го поверху №2-1-:-2-11, загальною площею 130,1 кв.м, та нежитлову будівлю літ."К-1" загальною площею 127,9 кв.м. 
Після цього, 29.10.2021 року державним реєстратором Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області Артюх Д.Є. закрито об`єкт нерухомого майна з вказаним реєстраційним номером (з погашенням зареєстрованого права власності) у Державному реєстрі прав у зв`язку з проведеною державною реєстрацією поділу цього об`єкта, у результаті якої, в Державному реєстрі прав 29.10.2021 року, на підставі, зокрема, спірного договору купівлі-продажу від 02.02.2018 року, а також виданих 29.10.2021 року ФОП Багіровою М.І. висновку про можливість поділу та технічного паспорта, проведено державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення 2-го поверху №2-1-:-2-11, загальною площею 135,7 кв.м, в нежитловій будівлі літ."Д-2" по вул. Полтавський шлях, 39 у м.Харкові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2494567563120, номер запису про право власності: 44797173), а також на нежитлову будівлю літ."К-1", загальною площею 127,9 кв.м по вул. Полтавський шлях, 39 у м.Харкові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2494620263120, номер запису про право власності: 44798532).
Прокурор стверджує, рішення Харківської міської ради про включення спірних нежитлових приміщень до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу є незаконним,  оскільки Харківська міська рада та орган приватизації незаконно обрали спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, відтак рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства і підлягає визнанню недійсними, а спірна нежитлова будівля підлягає поверненню на користь територіальної громади міста Харкова. Також прокурор зазначає, що прокурор не є учасником спірних правовідносин, а з документів, які подавалися для прийняття оскаржуваного рішення, як і з його змісту, зазначені вище порушення законодавства не вбачаються; такі порушення, що свідчать про незаконність набуття третім відповідачем спірних нежитлових приміщень, прокурором виявлено лише за результатами опрацювання отриманих у ході досудового розслідування кримінального провадження №42017221080000002 доказів 04.01.2017 року, а саме вилучених 06.02.2019 в Управлінні комунального майна приватизаційних справ , в тому числі щодо приватизації вищевказаних нежитлових приміщень, в зв`язку із чим встановлену ст. 257 ЦК України позовну давність пропущено з поважних причин, а строк звернення до суду підлягає поновленню.
Відповідно до ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.
Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Відповідно до п.3 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
На прокуратуру покладаються такі функції: зокрема, представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом, та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України (п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру»).
Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини 4 цієї статті, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 року №3-рп/99, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Як вказує прокурор, недотримання під час проведення приватизації вимог чинного законодавства, принципів відкритості, максимальної ефективності та економії, унеможливлює раціональне та ефективне використання комунального майна, що у свою чергу, порушує матеріальні інтереси держави, а також безпосередньо порушує права та інтереси територіальної громади.
Колегія суддів зазначає, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте, у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем, оскільки іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі №922/1441/19, від 24.09.2020 року у справі №922/3272/18 зі схожих правовідносин.
З урахуванням обставин цієї справи, прокуратурою визначено відповідачами Харківську міську раду та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради , які розпорядилися спірним майном в порушення, як вказує прокурор, вимог законодавства про приватизацію, а отже прокурор мав право звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів територіальної громади.
При цьому, встановлена Законом України «Про прокуратуру» умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто, визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункти 26, 27; від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, пункти 57, 58; від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 7.18; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 року у справі №925/1133/18 дійшла таких висновків:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: - відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; - орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави
Наразі, позивачем - Керівником Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області обґрунтовано та доведено підстави представництва інтересів держави в суді.
Щодо законності обраного способу приватизації спірного об`єкта та законності укладеного договору купівлі-продажу. 
Згідно з ч.2 ст. 345 Цивільного кодексу України та ч.1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону України «Про приватизацію державного майна», інших законів з питань приватизації та здійснюється органами місцевого самоврядування (ч.4 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного майна»).
Відповідно до ч.6 ст. 29 Закону України «Про приватизацію державного майна» порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.
Відповідно до ч.1 ст. 5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна» з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за певними  групами. Так до групи А, зокрема, належить окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано.
У відповідності з ч.2 ст. 5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна» об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації.
Частиною 2 ст. 16-2 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (чинного на час проведення приватизації), приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс).
Статтею 4 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» передбачено, що продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності, є відповідно органи приватизації, створені місцевими Радами.
Згідно з ч.1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації. Підготовка об`єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які: встановлюють ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 9 зазначеного вище Закону, за рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об`єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об`єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об`єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки.
Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України .
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 18 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», приватизація об`єктів державної або комунальної власності, переданих в оренду, здійснюється шляхом продажу на аукціоні або шляхом викупу, якщо виконуються умови, передбачені частиною другою цієї статті.
Орендар одержує право на викуп орендованого майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) за ціною, визначеною за результатами його незалежної оцінки, якщо виконується кожна з таких умов:
орендарем здійснено поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без заподіяння йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності для цілей оренди майна;
орендар отримав письмову згоду орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень, які надають йому право на приватизацію майна шляхом викупу;
невід`ємні поліпшення виконані в межах трирічного строку з дати визначення ринкової вартості майна для цілей укладання договору оренди або для цілей продовження договору оренди;
здійснення і склад невід`ємних поліпшень, у тому числі невід`ємний характер поліпшень, підтверджені висновком будівельної експертизи, а вартість невід`ємних поліпшень, підтверджених висновком будівельної експертизи, визначена суб`єктом оціночної діяльності;
орендар належно виконує умови договору оренди, відсутня заборгованість з орендної плати;
договір оренди є чинним на момент приватизації.
Порядок викупу встановлений Порядком продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженим ФДМУ від 02.04.2012 року №439.
Відповідно до п. 8.1. Порядку, викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу III та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.
Порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затверджений наказом ФДМУ від 27.02.2004 року №377.
Відповідно до п. 2.1. Порядку, ідентифікацією поліпшень орендованого нерухомого майна (далі - ідентифікація поліпшень) є встановлення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання факту відповідності підтверджувальних документів, наданих орендарем, про здійснені ним заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого нерухомого майна та (або) його споживчих якостей (далі - поліпшення), наявним поліпшенням, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди і які здійснені за рахунок коштів орендаря та за згодою орендодавця. Ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки.
Відповідно до п. 2.2. Порядку, підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають:
договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти;
погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо;
аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря. Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря, з посиланням на підтверджувальні документи;
довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень; інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку.
Матеріалами справи підтверджено, що Харківська міська рада наділена правом прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради має право укладати відповідні договір купівлі-продажу, однак за умов дотримання відповідної процедури.
Зокрема, такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). 
У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме, продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
Судом першої інстанції встановлено, що ФОП Воротинцевою І.А. не здійснено жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна в оренді по день подачі заяви до міської ради для викупу, що підтверджується тим, що у звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ФОП Воротинцевої І.А. з проханням надати дозвіл на приватизацію будь-які відомості про такі поліпшення відсутні.
З огляду на викладене, оскільки ФОП Воротинцева І.А. до органу приватизації не подано документи, передбачені п. 2.2. Порядку, що містили б інформацію стосовно невід`ємних поліпшень, здійснених за час оренди, третім відповідачем не підтверджені підстави для застосування виключного випадку продажу комунального майна шляхом викупу орендарем об`єкту із відповідними поліпшеннями.
Таким чином, Харківською міською радою було обрано незаконний спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем.
Враховуючи наведене, рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання Харківської міської ради «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 року №757/17 в частині пункту 25 додатку до рішення прийнято з порушенням вимог ч.2 ст.5-1, ч.2 ст.16-2 Закону України «Про приватизацію державного майн`а, ч.ч.1, 3 ст.11, п.1 ч.1 ст.18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та Програми приватизації на 2017-2022 рр., тобто є незаконним, оскільки не спрямоване на досягнення мети, визначеної у зазначених Законах і Програмі приватизації, і тим самим порушує права територіальної громади на отримання максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першої - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Судом першої інстанції також встановлено та не спростовано під час апеляційного провадження, що договір купівлі-продажу №5558-В-С від 02.02.2018 року було укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки предметом даного договору є нерухоме майно комунальної форми власності щодо якого, як встановлено судом, обрано незаконний спосіб приватизації, що суперечить інтересам держави та територіальної громади, а тому наявні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №5558-В-С від 02.02.2018 року недійсним на підставі ч.1 ст. 203 та ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України.
Щодо застосування судом практики ЕСПЧ судова колегія зазначає наступне.
Втручання держави у мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким, передбачуваним з питань застосування на наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблем, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23.11.2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручанням у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави ( суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідність балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини як із питань наявності «суспільного, публічного» інтересу визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у рішенні «Трегубенко проти України» від 01.11.2004 року вказав, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.    
Крім того, Європейський суд з прав людини , оцінюючи можливість захисту прав особи за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом  або стосовно якого припускається, що воно було придбано незаконно (рішення на ухвали у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994 року, «Філіпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001 року та інші).
Таким чином, ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном, яке законним шляхом, добросовісно набула майно у власність і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях  позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребується.
З огляду на наведене, у правовідносинах щодо приватизації орендарем комунального майна шляхом викупу при не здійсненні ним поліпшення майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкту без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна, відсутній критерій законності та добросовісності набуття майна у власність орендарем, а тому позбавлення такої особи майна не суперечить принципам, встановленим ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вказане свідчить про обґрунтованість висновку і твердження, що договір купівлі-продажу №5558-В-С від 02.02.2018 року є таким, що укладений з порушенням діючого законодавства, а втручання держави, в цьому випадку, є обґрунтованим.     
У той час, стаття 2 ГПК України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК України).
Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 20 Господарського кодексу України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства. Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63)).
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§75 рішення ЄСПЛ від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома іншими способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні способи захисту не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21.08.2019 року у справі №911/3681/17, пункт 39, від 15.10.2019 року у справі №911/3749/17, пункт 6.27, від 22.01.2020 року у справі №910/1809/18, пункт 35, від 01.02.2020 року у справі №922/614/19, пункт 52, від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц, пункт 109). Вимога ж про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 року у справі №483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 року у справі №912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 року у справі №910/8413/21, пункт 180, від 11.06.2024 року у справі №925/1133/18, пункт 143).
Отже вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням. Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 51), від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункт 9.67), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.13), від 12.09.2023 у справі №910/8413/21 (пункт 180), від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 (пункт 143).
З огляду на те, що на час звернення прокурора з позовом до господарського суду відповідний пункт додатку до рішення сесії Харківської міської ради вже реалізований та вичерпав свою дію виконанням, а саме шляхом укладення договору купівлі-продажу, визнання незаконним і скасування такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади та не призведе до поновлення прав територіальної громади м. Харкова, відновлення володіння, користування або розпорядження нею зазначеним майном.
Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 155)).
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11.06.2024 року у справі №925/1133/18 зазначила наступне: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням» (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, пункт 180).
Таким чином вимога прокурора про визнання незаконним та скасування п. 25 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова» від 20.09.2017 року №757/17, яке вже було реалізовано і вичерпало свою дію, не є ефективним способом захисту права територіальної громади міста Харкова прокурором, у зв`язку із чим місцевим господарським судом обґрунтовано позовні вимоги в цій частині не задоволенні.
Щодо вимоги прокурора про зобов`язання Воротинцеву Інну Анатоліївну повернути (шляхом складання та підписання відповідного акту прийому-передачі) Харківській міській територіальній громаді отримані за договором купівлі-продажу приміщення, слід вказати наступне.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення (постанови від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 25.01.2022 у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі №477/2330/18 (пункт 55), від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 (пункт 28), від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц (пункт 69), від 10.04.2024 у справі №760/20948/16-ц (пункт 43)).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має також бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі №908/976/19 (пункт 5.6).
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 21.09.2022 у справі №908/976/19 (пункт 5.6) від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 (пункт 29)).
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 (пункт 148)).
Суд зазначає, що задоволення позовної вимоги прокурора про зобов`язання Воротинцеву Інну Анатоліївну повернути (шляхом складання та підписання відповідного акту прийому-передачі) Харківській міській територіальній громаді отримані за договором купівлі-продажу приміщення не призведе до відновлення порушеного права, оскільки належним і ефективним способом захисту у даному випадку є вимога саме про витребування нерухомого майна, адже таке судове рішення і буде підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за територіальною громадою міста Харкова права власності на витребуване нерухоме майно, забезпечуючи ефективність відновлення прав громади.
Під час розгляду справи сторонами (першим, другим, третім відповідачем) було заявлено про застосування строків позовної давності.
Строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), ЦК України визначено як позовну давність (ст.256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України), перебіг якої, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом ч.1 ст.261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. 
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України). 
При застосуванні наведених положень законодавства слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №907/50/16, в якій зазначено, що правило щодо початку обчислення позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.03.2023 року у справі №922/1974/19, від 08.02.2023 року у справі №922/3589/21.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Подібна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16.
Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.03.2023 року у справі №922/1974/19, від 17.01.2023 року у справі №911/1014/20.
У постанові від 20.06.2018 року у справі №697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.
У постанові від 17.10.2018 року у справі №362/44/17 Великою Палатою Верховного Суду наведений висновок було конкретизовано та зазначено, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:
1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
Отже, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.10.2024 року у справі №922/1057/20.
Судова колегія зауважує, що прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 року у справі №922/3589/21.
Як зазначалося вище за текстом постанови, за змістом ст.261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. 
Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. 
Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою 04.01.2022 року (про що свідчить штамп канцелярії місцевого господарського суду на першому аркуші позовної заяви), тобто більше ніж через 4 роки з моменту прийняття оспорюваного рішення Харківської міської ради №757/17 від 20.09.2017 та майже через 3.9 років після укладення на його (рішення) підставі відповідного договору купівлі-продажу №5558-В-С від 02.02.2018 року.
За змістом позовної заяви прокурор просить визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити його, тобто прокуратурою визнано пропуск строку позовної давності на звернення з відповідним позовом. 
При цьому прокурор зазначає, що Новобаварській окружні прокуратурі про існування оскаржуваного рішення Харківської міської ради №757/17 від 20.09.2017 року та про існування спірного договору купівлі-продажу нежитлового приміщенні №5558-В-С від 02.02.2018 року стало відомо під час здійснення досудового розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42017221080000002 після вилучення ряду приватизаційних справ, що відбулось 06.02.2019 року, у тому числі щодо приватизації спірного нежитлового приміщення на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду міста Харкова від 06.02.2019 (справа №639/687/19) в Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради .
Вказане кримінальне провадження внесене до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення працівниками Товарної Біржі « Євромаркет », ТОВ « Український зодчій », ОК « ЖБК «Терра Вілла », якими внесено недостовірні відомості до документів щодо продажу нежитлових будівель пансіонату « Комунальник », розташованого за адресою: с.Петрівське Вовчанського району Харківської області, вул.Вовчанський шлях, 13 , щодо його ринкової вартості, суттєво її занизивши. Внаслідок чого з власності територіальної громади міста Харкова вказані будівлі відчужені у приватну власність не за ринковою вартістю, як це передбачено чинним законодавством, чим громаді спричинені матеріальні збитки, що є тяжкими наслідками. 
Прокурор також зазначає, що дізнався про факт порушення процедури продажу спірного нежитлового приміщення лише після отримання слідчим у кримінальному провадженні №420172201080000002 дозволу на тимчасовий доступ до приватизаційних справ та вилучення їх копій на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.02.2019 року у справі №639/687/19, у тому числі щодо приватизації спірного приміщення ФОП Воротинцевої І.А . Останнє пов`язано з тим, що встановити чи додержано передбачену Законом процедуру приватизації у кожному конкретному випадку за кожною окремою адресою можливо лише шляхом безпосереднього вивчення матеріалів кожної приватизаційної справи, зокрема, встановленням наявності в останній звернення з метою надання дозволу на поліпшення, наявності або відсутності дозволу на поліпшення, документального підтвердження наявності проведених поліпшень, оцінки майна, відповідних договорів. 
Надаючи оцінку доводам прокурора щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, Східний апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Позивач (у цьому випадку, прокурор) має не лише вказати, коли йому фактично стало відомо про порушене право, але й довести неможливість дізнатися про вказане порушення раніше зазначеної ним дати. 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (Аналогічна правова думка висловлена в постанові Верховного суду від 07.06.2023 року у справі №922/3737/19).
Прокурор стверджує, що про факт порушення процедури продажу спірних нежитлового приміщення дізнався після отримання у кримінальному провадженні №420172201080000002 дозволу на тимчасовий доступ до приватизаційних справ та вилучення їх копій на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.02.2019 року у справі №639/687/19.  
Судова колегія звертає увагу, що зі змісту мотивувальної частини ухвали Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.02.2019 року у справі №639/687/19 (розміщена у вільному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень), на яку безпосередньо посилається прокурор, вбачається, що в обґрунтування клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №2 про надання тимчасового доступу до речей і документів по кримінальному провадженню №42017221080000002 від 04.01.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.365-2 КК України, зазначено про відчуження Харківською міською радою комунального майна шляхом викупу на підставі Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова на 2012-2016 роки та переліку рішень Харківської міської ради , зокрема оспорюваного рішення №757/17 від 20.09.2017 року.
При цьому з ухвали Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.02.2019 у справі №639/687/19 вбачається, що «у ході досудового розслідування встановлено, що продаж об`єктів нерухомого майна шляхом викупу орендарями має системний характер, при цьому громада міста Харкова недоотримує грошові кошти, які б мала можливість отримати у разі продажу об`єктів нерухомого майна через аукціон, тобто громаді наносяться збитки у вигляді упущеної вигоди». Крім того в прокуратура опосередковано посилається на те, що в ході проведення досудового розслідування зібрані докази, які свідчать що внаслідок прийняття вказаних рішень сесії, зокрема оспорюваного рішення №757/17 від 20.09.2017, територіальній громаді міста Харкова завдано збитки у вигляді упущеної вигоди. 
На підставі аналізу змісту ухвали Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.02.2019 року у справі №639/687/19 Східний апеляційний господарський суд робить висновок, що станом на момент звернення до суду з відповідним клопотанням про надання тимчасового доступу до речей і документів по кримінальному провадженню №42017221080000002 від 04.01.2017 прокурору вже було відомо про системний характер продажу Харківською міською радою об`єктів нерухомого майна шляхом викупу їх орендарями з порушенням  закону про приватизацію майна. 
Східний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Харківської області про те, що прокурором не доведено наявності підстав, через які він не мав можливості довідатися про порушення прав територіальної громади м.Харкова, спричинене ухваленням рішення №757/17 від 20.09.2017 року.
Так, кримінальне провадження №42017221080000002 відкрите 04.01.2017 року, оспорюване рішення Харківської міської ради було прийняте 20.09.2017 року, тобто вже після відкриття кримінального провадження і наявності нагляду за діями, оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений 02.02.2018 року, водночас, з клопотанням про надання доступу до речей і документів прокурор звернувся до суду лише в лютому 2019. 
Крім того відповідно до ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Тобто, прокурор був обізнаний про наявність правопорушень в сфері приватизації з січня 2017 року і тому мав можливість, з використанням своїх повноважень, передбачених Законом України «Про прокуратуру», чинним з 14.10.2014, своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень необхідну для подання позову інформацію. Матеріали справи не містять доказів звернення прокурора та ухилення суб`єктів владних повноважень від надання такої інформації прокурору, прокурор не зазначає про наявність таких доказів. 
Судова колегія також приймає до уваги наступне.
В постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.01.2022 року у справі №308/334/20 зазначено, що суди правильно врахували те, що прокурор, пред`являючи у березні 2015 року позов у справі №308/3120/15 про витребування цієї земельної ділянки, міг довідатися про порушені права держави, зокрема, про належність спірної земельної ділянки особі, тобто раніше, ніж до пред`явлення цього позову у січні 2020 року. Отже, прокурор був достатньо обізнаний з обставинами надання громадянам спірних земельних ділянок, зі зміною власників цих земельних ділянок, мав у розпорядженні матеріали акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складеного 07 липня 2014 року Держінспекцією сільського господарства в Закарпатській області та міг отримати відомості із державних реєстрів. Верховний Суд, дійшов висновку про можливість прокурору дізнатися про обставини надання громадянам спірних земельних ділянок, в тому числі, з Державних реєстрів.
Отже Верховний суд виснував, що прокурор має можливість одержувати інформацію з відкритих джерел, в тому числі реєстрів прав власності.
Спірний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №5558-В-С укладений 02.02.2018 року, був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно 30.11.2018 року.
Таким чином, прокурор був достатньо обізнаний з обставинами  відчуження комунального майна із порушеннями діючого законодавства, тому мав можливість отримати повну та достовірну інформацію про відчуження спірного комунального майна, своєчасно звернутися з клопотанням до слідчого судді про надання доступу до приватизаційної справи в межах встановленого законом строку позовної давності, чого ним зроблено не було.
Прокурором також не обґрунтовано, за яких поважних причин мало місце зволікання із зверненням до господарського суду із позовною заявою після отримання тимчасового доступу до речей і документів з кримінального провадження №42017221080000002 від 04.01.2017 на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.02.2019 року у справі №639/687/19 (зволікання склало майже два роки). 
Саме лише твердження прокурора про те, що ним обрано найбільш дієвий та ефективний спосіб збору та отримання документів, не свідчить про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності на звернення з розглядуваним позовом.
Європейським судом з прав людини у справах «Semenon v Russia», «Gavrilova v Russia» надано оцінку підходу про відлік строку позовної давності з моменту перевірки прокурора або отримання інформації про порушення від прокурора. За висновками ЄСПЛ такий підхід позбавляє закон про строки позовної давності його реальної сили, надає владі непропорційну перевагу (Zoubulidis V Greece); наділяє позови держави фактично безстроковим статусом; сприяє правовій невизначеності на ринку нерухомості.
Судова колегія вважає обґрунтованими доводи відповідачів, про те, що обставини, на які посилається прокурор у позовній заяві щодо підстав пропуску строку позовної давності, не носять об`єктивний і непереборний характер. Навпаки, обставини справи однозначно вказують на суб`єктивний характер причин пропущення прокуратурою строку позовної давності. Зокрема, виключно від самої прокуратури залежало прийняття рішень про здійснення/нездійснення перевірки законності ухвалення рішення Харківської міської ради , витребування/не витребування матеріалів приватизаційної справи, строків витребування, строків та черговості їх дослідження, визначення пріоритетів процесуального реагування на виявлені порушення тощо. 
Саме лише посилання апелянта на те, що встановити чи додержано передбачену Законом процедуру приватизації у кожному конкретному випадку за кожною окремою адресою можливо лише шляхом безпосереднього вивчення матеріалів кожної приватизаційної справи, не свідчить про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками Господарського суду Харківської області про те, що прокурором не наведено переконливих аргументів в обґрунтування поважності причин пропуску строку на звернення до суду з відповідним позовом. За таких обставин у суду відсутні підстави для задоволення клопотання прокурора про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.
Східний апеляційний господарський суд , разом з іншим, вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Закон України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та Закон України «Про приватизацію державного майна» втратили чинність на підставі Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» №2269-VIII від 18.01.2018 року, який набув чинності 07.03.2018 року.
Статтею 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачені особливості розгляду спорів щодо приватизації державного або комунального майна.
Положеннями ч.2 ст.30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» визначено, що строк позовної давності для звернення з позовом про відмову в затвердженні протоколу аукціону, визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці.
Відповідно до ч.3 ст.5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Таким чином, з моменту набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» №2269 від 18.01.2018 (з 07.03.2018) строк позовної давності для звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.06.2023 року у справі №922/243/22.
Оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №5558-В-С укладено 02.02.2018 року. За таких обставин прокурором пропущено строк позовної давності для оскарження вказаного договору.
За таких обставин зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на сплив строку позовної давності.
Щодо заявлених у справі позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності, реєстрації змін права власності, припинення права власності та повернення майна, то ці вимоги є похідними та, відповідно, не підлягають задоволенню через відмову в задоволенні позову в частині скасування пункту додатку до рішення Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 року №757/17 та визнання недійсними договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 02.02.2018 року №5558-В-С.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 73 та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження своєї позиції по справі.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної  інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Харківської обласної прокуратури не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 03.02.2025 року у справі №922/36/22, яке відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 03.02.2025 року у справі №922/36/22 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 20.10.2025 року.

Головуючий суддя                                                                     В.С. Хачатрян 

Суддя                                                                                            В.В. Россолов  

Суддя                                                                                            О.І. Склярук