ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 696/118/16-к
провадження № 51-2276км25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,                               
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
виправданого                                             ОСОБА_7 ,
потерпілого                                                 ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_9 ,  яка брала участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 серпня 2024 року та ухвалу  Черкаського апеляційного суду від 13 березня 2025 року щодо
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Знам`янки Кіровоградської області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 серпня 2024 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 375 КК, яка втратила чинність, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373, ч. 3 ст. 479-2 Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК) у зв`язку з недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення
За детально наведеного сформульованого обвинувачення, після ознайомлення з матеріалами судової справи № 383/85/14-п, суддя Бобринецького районного суду Кіровоградської області ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані про наявність адміністративного правопорушення, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді підриву авторитету та престижу органів державної судової влади України та бажаючи настання цих наслідків, з метою виявлення свого лояльного ставлення до чинної на той час влади і у такий спосіб отримання преференцій для власної кар`єри, тобто з особистої зацікавленості, 17 січня 2014 року у приміщенні Бобринецького районного суду Кіровоградської області розглянув справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення (надалі - КУпАП), яке нібито вчинене ОСОБА_8 .
Водночас, суддя ОСОБА_7 , усупереч вимогам законодавства щодо забезпечення під час розгляду справи про адміністративні правопорушення всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, 17 січня 2014 року о 09:39 відкрив судове засідання, оголосив справу, що розглядається, проте не взяв до уваги пояснення ОСОБА_8 , який заперечував факт зупинки його автомобіля працівниками ДАІ, умисно не викликав у судове засідання працівника ДАІ ОСОБА_10 , який складав рапорт про вчинення адміністративного правопорушення, та працівника ДАІ ОСОБА_11 , який складав протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_8 , а також частково задовольнив клопотання про виклик у судове засідання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які були понятими при складанні протоколу, та безпідставно визнав за можливе розглянути справи за відсутності інших свідків.
Продовжуючи свої дії, суддя ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні суду, бажаючи всупереч матеріальному і процесуальному закону та фактичним обставинам, встановленим у справі, постановити судове рішення, яке за своєю суттю не може бути і не є актом правосуддя, будучи обізнаним з вимогами чинного законодавства України, діючи умисно в особистих інтересах, з метою підтримання політики чинної влади, уникнення можливих негативних наслідків для власної кар`єри, а також отримання сприяння у подальшому кар`єрному рості, реалізуючи свій умисел, спрямований на постановлення завідомо неправосудної постанови, умисно склав, підписав та 17 січня 2014 року проголосив у невстановлений слідством час у судовому засіданні постанову, якою визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, протиправно застосувавши до нього покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 місяці.
Постановляючи завідомо незаконну постанову про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності, суддя ОСОБА_7 також передбачав настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді підриву авторитету та престижу органів державної судової влади України, порушення конституційних прав ОСОБА_8 , грубого порушення встановленого порядку реалізації конституційних засад здійснення судочинства в Україні та бажав настання таких наслідків з метою виявлення свого лояльного ставлення до чинної на той час влади і у такий спосіб отримання преференцій для власної кар`єри, тобто діяв в особистих інтересах.
У результаті своїх дій, пов`язаних з постановленням завідомо неправосудної постанови, суддею ОСОБА_7 завдано істотну шкоду у вигляді підриву авторитету та престижу органів державної судової влади України, грубого порушення встановленого порядку реалізації конституційних засад здійснення судочинства в Україні та порушення законних прав, свобод і інтересів громадянина ОСОБА_8 , працюючого у фермерському господарстві « ОСОБА_8 », якого протягом 3 місяців було протиправно позбавлено права керувати транспортними засобами.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 13 березня 2025 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.
 
Вимоги, викладені у касаційній скарзі і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення місцевого і апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Прокурор, обґрунтовуючи доводи, викладені у касаційній скарзі, висловлює незгоду з висновками судів щодо встановлених фактичних обставин і недопустимості доказів, зібраних під час досудового розслідування.
Крім цього, прокурор зазначає про однобічність і упередженість в оцінці ряду доказів, які детально конкретизує у касаційній скарзі.
Водночас прокурор уважає, що порушення, допущені районним судом, не були усунуті судом апеляційної інстанції, який під час апеляційного розгляду недотримався принципу безпосередності дослідження доказів, усупереч нормам ст. 419 КПК не виклав докладних мотивів з яких залишив без задоволення апеляційну скаргу сторони обвинувачення, залишив поза увагою доводи апеляційної скарги, які стосуються необґрунтованості вироку місцевого суду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду, не здійснив їх повної та всебічної оцінки, формально погодившись із висновками суду першої інстанції.
Між тим акцентує на тому, що апеляційний суд не дотримався вимог ч. 3 ст. 404 КПК, адже за наявності підстав не здійснив повторного дослідження усіх доказів, на яких наполягала сторона обвинувачення, у зв`язку з чим прийняв необґрунтоване рішення.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 висловила думку про обґрунтованість касаційної скарги і наявність підстав для її задоволення, просила скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді, потерпілий ОСОБА_8 підтримав думку прокурора, а захисник ОСОБА_6 і виправданий ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення скарги і просили залишити її без задоволення. 
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту, і при перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Зі змісту ст. 370 КПК, де визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Як регламентовано ч. 2 ст. 17 КПК, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Статтею 62 Основного Закону передбачено, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Капо проти Бельгії» від 13 січня 2005 року зауважив, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.
Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено такого: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння або пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації їх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону.
Так, розглянувши це кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність у діях ОСОБА_7  складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК. 
Обґрунтовуючи вказаний висновок, місцевий суд урахував сукупність доказів, наданих стороною обвинувачення, навів достатні мотиви з яких виходив під час оцінки цих доказів та кваліфікації дій ОСОБА_7 .
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погодилась із указаним висновком і у ході апеляційного перегляду спростувала твердження сторони обвинувачення про його безпідставність.
Верховний Суд у процесі перевірки доводів прокурора, у тому числі аналогічним доводам, викладеним у її апеляційній скарзі, зважає на таке. 
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Оспорювання стороною обвинувачення установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до  тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається у своїй касаційній скарзі прокурор, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції. Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що із положень ст. 94 КПК слідує, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як убачається зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції, цей суд детально навів мотиви з яких виходив, під час визнання непереконливими доводів прокурора, які стосуються незгоди з рішенням місцевого суду і які по суті є аналогічними тим, що викладені у касаційній скарзі, достатньою мірою обґрунтувавши свій висновок.
Так, відповідно до пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 інкриміновано постановлення, як суддею Бобринецького райсуду Кіровоградської області, завідомо неправосудної постанови від 17 січня 2014 року (справа № 383/85/14-п) про визнання  ОСОБА_8 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, за якою на останнього накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 місяці. Між тим, за твердженням сторони обвинувачення, під час ухвалення вказаної постанови ОСОБА_7 діяв в особистих інтересах, а саме з метою виявлення свого лояльного ставлення до чинної на той час влади і у такий спосіб отримання преференцій для власної кар`єри.
Проте, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що відповідно до вимог процесуального законодавства, саме на суддю Бобринецького райсуду Кіровоградської області ОСОБА_7 було покладено обов`язок з розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_8 по суті, він зобов`язаний був здійснити її розгляд та виконуючи ці обов`язки, мав відкрити судове засідання, у якому і відбувається розгляд справи по суті, а також оголосити справу, яка ним як суддею розглядається у призначений день, час та місці за участі осіб, котрі були викликані.
У зв`язку з цим апеляційний суд визнав надуманими твердження сторони обвинувачення про те, що суддя ОСОБА_7 17 січня 2014 року о 9:39, відкривши судове засідання та оголосивши справу, що розглядається, порушив вимоги законодавства щодо забезпечення при розгляді справи про адміністративні правопорушення всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи.
Також, апеляційний суд, проаналізувавши аргументи сторони обвинувачення про те, що суддя ОСОБА_7 , всупереч вимогам законодавства щодо забезпечення при розгляді справи про адміністративні правопорушення всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, не взяв до уваги пояснення ОСОБА_8 , який заперечував факт зупинки його автомобіля працівниками ДАІ, дійшов думки, що вони суперечать дослідженим під час судового матеріалам кримінального провадження, зокрема протоколу судового засідання у справі, зауважень до змісту якого від ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_14 , не надходило, у протоколі судового засідання викладені пояснення ОСОБА_8 щодо обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, які були надані ним під час судового розгляду вказаної справи, у тому числі його заперечення щодо зупинки його автомобіля працівниками ДАІ.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду з приводу того, що стороною обвинувачення не вказано, яким саме чином ОСОБА_7 під час судового розгляду справи № 383/85/14-п про адміністративне правопорушення, тобто ще до прийняття рішення за результатами її розгляду, зобов`язаний був взяти до уваги пояснення ОСОБА_8 та які дії у зв`язку з наданими останнім пояснень зобов`язаний був вчинити під час судового розгляду вказаної справи.
У ході апеляційного розгляду, апеляційний суд дійшов переконання, що висновок місцевого суду про недоведеність стороною обвинувачення неможливості всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи № 383/85/14-п про адміністративне правопорушення без виклику працівника ДАІ ОСОБА_10 , який складав рапорт про вчинення адміністративного правопорушення, та працівника ДАІ ОСОБА_11 , який складав протокол про адміністративне правопорушення, а також свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які були понятими при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, є правильним. Між тим, на думку апеляційного суду, стороною обвинувачення не конкретизовано у чому саме полягав умисел ОСОБА_7 , щодо не виклику вказаних осіб.
Понад те, суд апеляційної інстанції погодився із оцінкою міськрайонного суду про те, що постанова судді ОСОБА_7 , яка є предметом кримінального провадження, відповідає вимогам статей 283, 284 КУпАП (в редакції, що діяла станом на день ухвалення судового рішення) щодо змісту, форми та виду постанови по справі про адміністративне правопорушення, а також є належно мотивованою, її зміст є зрозумілим без звернення до матеріалів справи та законодавства, у ній визначені підстави та обставини, на яких вона ґрунтується, ясно, чітко, у логічному зв`язку зазначено, чому і як саме ці обставини та підстави дозволили суду зробити відповідні висновки та ухвалити рішення, наведено всі докази та доводи учасників судового розгляду, яким суддею надано власну оцінку, встановивши певну подію та факти, керуючись внутрішнім переконанням. Вказана постанова, на думку судів попередніх інстанцій, відповідає позитивному змісту застосованого суддею матеріального закону, а саме диспозиції та санкції ст. 122-2 КУпАП (в редакції, що діяла станом на 29 грудня 2013 року), якою було встановлено відповідальність за невиконання водіями вимог працівника міліції про зупинку транспортного засобу.
Як установили суди попередніх інстанцій, підставою для скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_8 була неправильна оцінка наявних у справі доказів, а саме протоколу про адміністративне правопорушення, який складений, з порушеннями відповідного порядку, показань свідків, а також недостатність доказів винуватості ОСОБА_8 . Водночас апеляційний суд, який приймав рішення про скасування постанови щодо ОСОБА_8 констатував саме помилковість висновків судді ОСОБА_7 щодо доведеності вини ОСОБА_8 , а не порушення процедури судового розгляду, зокрема з мотивів, які наведені в обвинувальному акті.
Крім цього, апеляційний суд зважив на те, що матеріали справи № 383/85/14-п, які надані стороною обвинувачення як доказ вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, не містять жодних доказів того, що потерпілий ОСОБА_8 під час розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно нього, заявляв у суді першої інстанції, зокрема судді ОСОБА_7 його причетність до руху «Автомайдан», а також ці матеріали не вказують на обізнаність судді ОСОБА_7 , на час постановлення ним постанови, наявності неправдивих відомостей зазначених як у рапорті ст. інспектора ДПС ОСОБА_10 від 04 січня 2014 року, так і у протоколі про адміністративне правопорушення, складеного працівником ДАІ ОСОБА_11 , що в свою чергу спростовує висунуте стороною обвинувачення твердження щодо наявності в судді ОСОБА_7 умислу на ухвалення постанови саме про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за ст. 122-2 КУпАП та позбавлення останнього права керування транспортним засобом.
Суд апеляційної інстанції також повністю погодився з висновком місцевого суду, в частині не прийняття у якості допустимих доказів, наданих стороною обвинувачення, копії повідомлення про підозру та обвинувального акту у кримінальному провадженні № 42014230000000058 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, оскільки вони не відповідають вимогам, визначеним у ст. 84 КПК, не встановлюють обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а є процесуальними рішеннями сторони обвинувачення, складеними за результатами власної суб`єктивної оцінки зібраних доказів.
Апеляційний суд констатував, що суддя ОСОБА_7 під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлював наявність або відсутність в діях ОСОБА_8 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122- 2 КУпАП, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, який складено інспектором ВДАІ Бобринецького РВ УМВС України в Кіровоградській області ОСОБА_11 , який, як вбачається з постанови слідчого в ОВС слідчого відділу прокуратури Кіровоградської області від 25 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження № 42014110000000383, складений з дотриманням вимог статей 1, 6, 7, 8, 254, 256, 260, 265-1, 285 КУпАП.
Також суд апеляційної інстанції вважав правильними мотиви місцевого суду, в частині того, що висновок Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції Вищої ради правосуддя від 24 березня 2015 року за № 12/02-15 та ухвала Вищої ради юстиції від 10 вересня 2015 року за № 463/о/15-15 «Про відкриття дисциплінарної справи стосовно судді Бобринецького районного суду Кіровоградської області ОСОБА_7 », не підтверджують винуватість виправданого, оскільки рішенням Вищої ради юстиції від 17 березня 2016 року № 580/о/15-16 відмовлено у внесенні подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_7 з посади судді у зв`язку з порушенням присяги, тобто в діях судді не було встановлено порушень відповідних норм, які було предметом розгляду та компетенції цього конституційного органу.
Згідно з висновками, які наведені у цьому рішенні Вищої ради юстиції, допущена суддею неправильна оцінка доказів у справі вказує на порушення норм процесуального права, однак ці порушення не є такими, що свідчать про порушення суддею присяги, а також про відсутність у висновку ТСК від 24 березня 2015 року № 12/02-15 та доданих до нього матеріалів достатніх доводів, які б свідчили про грубу недбалість чи навмисне порушення закону суддею ОСОБА_7 під час розгляду та прийняття судового рішення у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_8 і були б підставою для звільнення його з посади у зв`язку з порушенням присяги.
Крім того, на думку судів попередніх інстанцій, стороною обвинувачення не доведено та під час судового розгляду не встановлено, у тому числі шляхом допиту потерпілого та свідків, твердження, яке викладене в обвинувальному акті, щодо ухвалення вищевказаної постанови з метою уникнення можливих негативних наслідків для власної кар`єри та отримання преференцій для власної кар`єри, тобто в особистих інтересах, оскільки будь-яких доказів, які свідчать про те, що станом на день ухвалення постанови вирішувалося питання про звільнення ОСОБА_7 з займаної посади чи притягнення його до відповідальності, а також як станом до, так і після ухвалення постанови, ОСОБА_7 звертався до відповідних органів чи посадових осіб із заявами чи проханнями про переведення його до іншого суду, у тому числі вищої інстанції, до органів суддівського самоврядування чи іншого суддівського органу, матеріали кримінального провадження не містять, адже дійсно докази того, що ухвалення вищевказаної постанови було здійснено з метою уникнення можливих негативних наслідків для власної кар`єри та/або отримання преференцій для власної кар`єри стороно обвинувачення не надані судам обох інстанцій та в матеріалах провадження відсутні.
Також, суди визнали безпідставним аргументи сторони обвинувачення про те, що ухвалення суддею ОСОБА_7 постанови з метою виявлення свого лояльного ставлення до чинної на той час влади є неконкретизованим, оскільки об`єктивно є не зрозумілим, до яких саме представників та якої саме з гілок влади вказаними діями суддя ОСОБА_7 проявляв лояльність чи мав можливість виказати її, при цьому жодним з наданих стороною обвинувачення та досліджених під час судового розгляду доказом така версія сторони обвинувачення не підтверджується та є недоведеною. Така версія подій об`єктивно не знайшла свого підтвердження і під час апеляційного перегляду виправдувального вироку.
Перевіряючи доводи щодо наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, апеляційний суд виходив із такого.
Згідно з ч. 2 ст. 375 КК ( в редакції від 05 квітня 2001 року) кваліфікуючими ознаками зазначеного у ч. 1 цієї статті кримінального правопорушення, є спричинення тяжких наслідків або вчинення з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах.
Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК, характеризувалася тільки прямим умислом з обов`язковістю наявності мотиву.
Згідно ст. 91 КПК, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування всіх цих обставин, покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом (ст. 92 цього Кодексу).
Апеляційний суд звернув увагу на те, що оцінивши кожний наданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов правильного висновку, що висунуте ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК, яка втратила чинність, не знайшло свого підтвердження, у зв`язку з чим правомірно визнав його невинуватим та виправдав на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 та ч. 3 ст. 479-2 КПК, оскільки під час судового розгляду не було доведено поза розумним сумнівом, що в діях обвинуваченого є склад зазначеного кримінального правопорушення.
До того, апеляційний суд дійшов переконання, що у ході судового розгляду стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено факту умисного постановлення суддею ОСОБА_7 завідомо неправосудної постанови, вчинене в інших особистих інтересах, не доведено умислу щодо постановлення завідомо неправосудної постанови саме з метою виявлення свого лояльного ставлення до чинної на той час влади, що, в свою чергу, вказує на не доведеність в діях ОСОБА_7 як об`єктивної сторони складу вказаного кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачувався, так і суб`єктивної сторони складу вказаного кримінального правопорушення, оскільки суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК, характеризується виключно прямим умислом з обов`язковою наявністю мотиву.
Суди констатували, що сторона обвинувачення не надала у судовому засіданні  жодного доказу того, в чому саме полягав кар`єризм судді та його лояльне ставлення до чинної на той час влади, та які дії вживалися ним для реалізації цього мотиву, як вплинуло винесення зазначеної постанови на його кар`єрний ріст.
Отже, на думку суду апеляційної інстанції, в цьому кримінальному провадженні немає тієї сукупності зібраних доказів для того, що б з точки зору достатності та взаємозв`язку можна було б стверджувати про достатність законних підстав для прийняття судом відповідного процесуального рішення про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого йому діяння повністю доведена.
Під час прийняття рішення у цьому проваджені, суд апеляційної інстанції врахував позиції Верховного Суду України, викладену в ухвалах від 20 листопада 2014 року (справа № 5- 24кс14) і від 18 червня 2015 року (справа № 5-56кс15), а також Верховного Суду, викладену в постановах від 20 червня 2019 року (справа № 399/383/15), у справі від 05 березня 2019 року (справа № 759/15166/15-к), від 26 червня 2018 року (справа № 520/8135/15) згідно з якими, на законодавчому рівні не визначено поняття «неправосудне судове рішення», а тому відсутні підстави ототожнювати його з такими поняттями, як «незаконне» та «необґрунтоване», а також немає підстав стверджувати, що неправосудне судове рішення це у будь-якому випадку таке рішення, яке було скасоване вищою судовою інстанцією. Крім цього «неправосудне судове рішення» у поєднанні з вказівкою на «завідомість» його постановлення підкреслює цілеспрямований характер злочинних дій судді, його свідоме прагнення та бажання всупереч матеріальному чи процесуальному закону і (або) фактичним обставинам, встановленим у справі, постановити судове рішення, яке за своєю суттю не може бути і не є актом правосуддя.
Крім того, Верховний Суд України у зазначених вище ухвалах зазначив, що постановлення завідомо неправосудного судового акту, відповідальність за яке передбачена ст. 375 КК, є спеціальним видом службового зловживання в галузі здійснення правосуддя, суб`єкт якого (суддя) умисно з будь-яких мотивів свідомо і цілеспрямовано використовує своє службове становище всупереч інтересам правосуддя. Лексико-граматичне та логічне тлумачення дає змогу визначити три складові, що містяться у диспозиції ч. 1 ст. 375 КК України, які характеризують об`єктивні і суб`єктивні ознаки злочину: а) вирок чи інше рішення суду є неправосудним; б) це неправосудне рішення суддею (суддями) постановляється; в) неправосудність судового рішення має бути завідомою. Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 375 КК України, характеризується прямим умислом: суддя достовірно знає, переконаний в тому, що діє всупереч вимогам закону і справедливості.
Тому, з`ясування в кримінальному проваджені змісту мотиву та мети постановлення суддею незаконного рішення може свідчити про те, чи є таке судове рішення правосудним чи ні. Суд вважає, що оцінка правосудності судового рішення тільки на підставі його самого без аналізу судового процесу у цілому була б неповною.
За наслідками судового й апеляційного розглядів суди дійшли висновку, що всі дії судді ОСОБА_7 , які описані в обвинувальному акті, складають процесуальну діяльність судді, але вони ніяк не кореспондуються з об`єктивною стороною злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК, яка є абсолютно іншою.
Під час перегляду кримінального провадження в касаційному порядку, колегія суддів дійшла думки про обґрунтованість судових рішень судів попередніх інстанцій.
На переконання колегії суддів, аргументи прокурора про наявність достатніх підстав уважати, що ОСОБА_15 скоїв інкриміноване йому кримінальне правопорушення, зводяться до незгоди з судовими рішеннями та надання власної оцінки доказам й обставинам справи.
Доводи щодо порушень правил ч. 3 ст. 404 КПК не знайшли підтвердження.
За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).
Розглянувши відповідне клопотання прокурора про дослідження доказів суд апеляційної інстанції встановив, що дослідження цих доказів місцевий суд провів всебічно, повно, з дотриманням процедури КПК, а прокурор не навів переконливих аргументів щодо необхідності повторного дослідження зазначених у своєму клопотанні доказів.
Більше того, апеляційний суд дійшов думки, що клопотання зводиться лише до незгоди з оцінкою досліджених доказів, а тому відмовив у його задоволенні
Погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, колегія суддів бере до уваги постанову Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 154/2975/17 відповідно до якої сам по собі факт незгоди прокурора з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення, не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді. Повторне дослідження обставин є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність законних підстав та аргументованих доводів про таку необхідність.
Зі змісту ухвали апеляційного суду видно, що цей суд не визнавав докази недопустимими або неналежними, що вказувало б на відміну їх оцінку ніж ту, яку дав районний суд, отже, за обставин цього кримінального провадження, правомірно вирішив клопотання сторони обвинувачення.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 за скаргою прокурора, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді та вказав в ухвалі підстави їх необґрунтованості.
Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження сторони обвинувачення про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону є безпідставним.
Щодо вмотивованості судових рішень, колегія суддів виходить із того, що вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції Європейського суду з прав людини про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), в цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на основні зазначені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення доводи, навів переконливі аргументи на їх спростування, вказав підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію. 
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у вищезгаданій Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене вище, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій повно й усебічно розглянути провадження і  постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, Суд не встановив, а тому, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 серпня 2024 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора- без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                            ОСОБА_3