ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 жовтня 2025 року 
м. Київ
справа № 461/4869/22
провадження № 61-1849св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Снігур Галина Михайлівна, на рішення Галицького районного суду м. Львова, у складі судді Мироненко Л. Д., від 27 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О., від 13 січня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.           У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про стягнення боргу.
2.           Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 17 грудня 2009 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого~~,~~ ОСОБА_1 передав відповідачеві грошові кошти в сумі еквівалентній 20 000 доларів США.
3.           Згідно з умовами договору, повернення боргу має бути здійснене протягом семиденного строку на вимогу кредитора. Відповідна вимога була направлена ОСОБА_2 03 серпня 2022 року.
4.           Боржник сплатив частину заборгованості, про що свідчать записи на звороті договору позики, однак станом на дату звернення із цим позовом до суду загальна сума неповернутої позики складає 15 500 доларів США.
5.           Крім того, відповідно до умов вказаного договору позики, сторонами було передбачено забезпечення виконання зобов`язання за порушення терміну повернення позики, згідно з яким позичальник несе відповідальність в розмірі неповернутої суми (боргу) та додаткову відповідальність на вибір позикодавця, яку ним визначено в сумі 1 000 000 доларів США.
6.           Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути із 
ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, а саме:
-                     основну заборгованість у розмірі 15 500 доларів США, що за курсом НБУ становить 620 000 грн;
-                     договірну відповідальність в розмірі 15 500 доларів США, що за курсом НБУ становить 620 000 грн (неповернута сума боргу);
-                     додаткову відповідальність на вибір позикодавця у розмірі 
1 000 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 40 000 000 грн.
Інформація про рух справи в судах
7.           Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12 грудня 2022 року провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет вже вирішений рішенням цього ж суду 
від 08 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17.
8.           Постановою Львівського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 12 грудня 2022 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Короткий зміст оскаржених судових рішень
9.           Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 13 січня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
10.        Суди попередніх інстанцій вказали, що сторони за договором позики, користуючись свободою договору, уклали в один день, 17 грудня 2009 року, два договори позики, з яких один втратив чинність за домовленістю сторін, передбаченою у пункті 2 договору, а за іншим договором рішенням суду 
від 08 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17 майнові права позикодавця були відновлені шляхом стягнення на його користь 1 043 314,92 грн.
11.        Суди встановили, що сторони обумовили припинення попереднього договору із укладенням наступного, а отже перший по часу договір позики, укладений в цей же день, припинив свою дію, а боргові зобов`язання сторін із 17 грудня 2009 року існують за договором позики, укладеним пізніше за часом та за яким суд вже стягнув заборгованість у справі № 461/8614/17.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
12.        У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Снігур Г. М., просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 січня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
13.        14 лютого 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Снігур Г. М., подав касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду 
м. Львова від 27 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 січня 2025 року у цивільній справі № 461/4869/22.
14.        Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи 
№ 461/4869/22, які у травні 2025 року надійшли до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
15.        Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 17 жовтня 2018 року у справі № 753/22010/14-ц, у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 18 березня 2021 року у справі № 910/9525/19, від 14 червня 2023 року у справі № 487/8897/21, 
від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
16.        Зауважує, що судами проігноровано наявність у позивача оригіналу договору, який підтверджує дійсність боргових зобов`язань.
17.        Наголошує, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників в порядку позовного провадження. Однак у цій справі тлумачення договору суд здійснив з власної ініціативи. Крім того, тлумачення правочину можливе до початку виконання сторонами його умов та при такому тлумаченні судам необхідно застосувати презумпцію правомірності правочину.
18.        Звертає увагу, що відповідачем не було подано зустрічного позову та не оспорено договір позики, а суди не врахували недобросовісну поведінку відповідача та допустили припущення, що правочин припинений.
Відзив на касаційну скаргу не подано
Обставини справи, встановлені судами
19.        17 грудня 2009 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальникові позику у сумі 20 000 доларів США, що складає 160 000 грн, а позичальник зобов`язався на усну чи письмову вимогу у семиденний термін повернути суму позики у національній валюті у розмірі еквівалентному 20 000 доларів США за ринковим курсом.
У пункті 2 договору позики зазначено, що позикодавець передав позичальнику в повному об`ємі готівкові гроші до підписання цього договору. Всі інші договори, що були укладені між сторонами, припиняють свою дію з часу укладення та виконання цього договору.
Пунктом 4 договору передбачено, що повернення позики оформляється шляхом передачі грошей та оформлення підписів в кінці цього договору, про його виконання. За порушення терміну повернення позики позичальник несе відповідальність в розмірі неповернутої суми та несе додаткову відповідальність, яка встановлюються на вибір позикодавця.
20.        На зворотній стороні договору позики наявні записи про повернення ОСОБА_2 : 27 квітня 2012 року - 8 000 грн, 27 квітня 2012 року - 20 000 грн, 01 жовтня 2012 року - 8 000 грн.
21.        03 серпня 2022 року ОСОБА_1 направив вимогу ОСОБА_2 про повернення суми позики за договором від 17 грудня 2009 року протягом семи днів. 
22.        Судами встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в один                  день - 17 грудня 2009 року, було укладено два договори позики, які мали ідентичний зміст.
23.        Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, у справі № 461/8614/17 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 17 грудня 2009 року задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основний борг за договором позики у розмірі 20 000 доларів США, договірну відповідальність у сумі 20 000 доларів США, а всього 40 000 доларів США, що станом на 18 квітня 2018 року відповідно до офіційного курсу НБУ складає 1 043 314,92 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
24.        Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
25.        Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
26.        Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
27.        Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
28.        Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
29.        За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
30.        На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
31.        З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
32.        Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
33.        Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
34.        Відповідно до частин першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
35.        Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
36.        Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
37.        Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
38.        Згідно з частиною першою статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.
39.        Свобода договору належить до загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.
40.        У розглядуваній справі суди попередніх інстанцій, встановивши, що сторони, користуючись принципом свободи договору, уклали в один день, 
17 грудня 2009 року, два договори позики аналогічного змісту, при цьому, один з яких припинив свою дію за домовленістю сторін згідно з пунктом 2 договору, а за іншим договором~~,~~ рішенням Галицького районного суду м. Львова 
від 08 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17, майнові права позикодавця були відновлені шляхом стягнення заборгованості в сумі 1 043 314,92 грн, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
41.        Верховний Суд погоджується з такими висновками, оскільки ОСОБА_1 , укладаючи з ОСОБА_2 в один день два договори позики, за умовами кожного з яких інші договори позики, що були укладені між сторонами припиняють свою дію, мав усвідомлювати юридичні наслідки своїх дій і те, що, за такого формулювання умов договорів укладених в один день, дія одного з них (укладеного першим за часом) буде вважатися припиненою.
42.        Наведене унеможливлює стягнення заборгованості одночасно за двома договорами позики, як на цьому наполягає позивач.
43.        Наявність у позивача оригіналів договорів позики від 17 грудня 2009 року не спростовує висновків судів, з огляду на встановлені обставини та узгоджені сторонами умови.
44.        Не погоджуючись із застосуванням судами другого речення пункту 2 договору позики від 17 грудня 2009 року, як такого, що передбачає припинення дії укладеного першим за часом договору, позивач не пояснив з якою метою ці умови були включені до тексту договору та не навів власного тлумачення цих положень договору.
45.        Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір по суті, надали оцінку зібраним доказам та встановленим обставинам, які входять до предмету доказування у цьому спорі, що не є порушенням принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін.
46.        Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновками, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 
2018 року у справі № 753/22010/14-ц, у постановах Верховного Суду 
від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 18 березня 2021 року у справі № 910/9525/19, від 14 червня 2023 року у справі № 487/8897/21, 
від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21,на які заявник посилається у касаційній скарзі.
47.        Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність Верховному Суду здійснити переоцінку доказів у справі, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
48.        Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
49.        Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
50.        Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
51.        У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Снігур Галина Михайлівна, залишити без задоволення.
2.           Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: | В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников