УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/2237/25 Головуючий у 1-й інст. Пацко О. О. 
Категорія 101 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й. 
з участю секретаря
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу №279/2237/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про встановлення факту постійного проживання на території України 
за апеляційною  скаргою Управління Державної  міграційної служби  України в Житомирській області 
на рішення  Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Пацко О.О. 
в с т а н о в и в :
У квітні 2025 року ОСОБА_1 , в  інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на час проголошення незалежності України - 24.08.1991 року і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» -13.11.1991 року.
На обґрунтування заяви зазначав, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Лісовщина Коростенського району Житомирської області. Зі свого народження і по теперішній час він проживає на території України, закінчив середню загальноосвітню школу в с. Лісівщина, навчався в технічному училищі м. Люботин Харківської області, після чого проходив строкову військову службу в збройних силах. Після закінчення служби, влаштувався на роботу в смт. Володарськ-Волинський Житомирської області. В подальшому в зв`язку з переїздом працював на території м. Костопіль Рівненської області з 1984 року. На момент набуття Україною незалежності, а саме станом на 24 серпня 1991 року, згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 з 02.07.1991 року по 09.08.1993 року (безперервно), працював на посаді водія Костопільської дільничної ветлікарні. При цьому він був прописаним та фактично проживав на території м. Костопіль Рівненської області.
07.01.1978 заявник отримав паспорт громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_1 , який було видано Коростенським МВВС в Житомирській області, яким користувався весь час після 24.08.1991 року. Однак в подальшому, в зв`язку зі скрутними сімейними обставинами заявник почав вести асоціальний спосіб життя, ніде не працював, перебивався тимчасовими заробітками та жебрацтвом, втратив паспорт колишнього СРСР, а тому вчасно не оформив собі паспорт громадянина України. 
Листом Коростенського відділу ДМС УДМС України в Житомирській області для встановлення належності до громадянства України, заявнику було рекомендовано звернутися до суду та підтвердити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 липня 2025 року заяву задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) до теперішнього часу.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Управління державної міграційної служби України в Житомирській області звернулось до суду з апеляційної скаргою, у якій, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що за нормами статті 17 Цивільного кодексу Української РСР, діючого на час встановлення факту проживання, місцем проживання визначалося те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.
У п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. За таких обставин юридичне значення має факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) самої особи, який дає право відповідним органам вирішувати питання щодо громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право оформлення належності до громадянства України, від чого залежить й вирішення питання отримання ним, в подальшому, паспорта громадянина України. 
В розумінні пункту 1 статті 1 «Конвенції про статус апатридів» громадяни колишнього СРСР є апатридами, так як термін «апатрид» означає особу, яка не розглядається як громадянин будь-якою Державою згідно з її законом, або ж в розумінні пункту 15 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є особами без громадянства. 
Тобто для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 має значення постійне його проживання на території України на вказаний час у конкретному приміщенні у відповідному населеному пункті (тобто в розумінні інституту прописки, який юридично діяв на вказаний період часу), а натомість, як зазначив представник заявника у заяві: ОСОБА_1 був прописаним та фактично проживав на території м. Костопіль Рівненської області.
Проте, на підтвердження цього факту жодного доказу та документів на підтвердження прописки (реєстрації місця проживання або місця перебування), за вказаних обставин, матеріали справи не містять.
В ході проведення перевірки Коростенським відділом УДМС у Житомирській області встановлено, що гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був документований паспортом зразка 1974 року серія НОМЕР_1 , виданий 07.01.1978 Коростенським МВС в Житомирській області (підтверджено архівною книгою Форми №1). Крім того, в архівній картці наявна відмітка про вклейку фото 05.12.1986 року Костопільським РОВД Рівненської області. Коростенський відділ УДМС для з`ясування цих обставин надсилав запити до Костопільської міської ради Рівненської області щодо підтвердження чи спростування факту проживання та місць роботи, які вбачаються з наданої трудової книжки. 
Костопільська міська рада у відповіді на запит повідомила, що отримала повноваження на реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб з 04.04.2016. У зв`язку з цим інформацію про реєстрацію місця проживання громадянина ОСОБА_1 в період з 1982 по 2000 рік надати не можуть, оскільки дані відсутні в Реєстрі Костопільської територіальної громади. Також проінформовано, що на даний час місце проживання гр. ОСОБА_1 не зареєстроване на території зазначеної громади. 
З огляду на це, відсутні підтвердження даних щодо прописки/реєстрації ОСОБА_1 в місті Костопіль Рівненської області у вказаний період. 
Разом з тим зауважує, що з поданих заявником документів не підтверджується факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991.
Тобто для встановлення факту постійного проживання має значення саме проживання на території України на вказаний час у конкретному приміщенні у відповідному населеному пункті. 
Проте, заявник будь-яких доказів на підтвердження свого конкретного місця проживання на території України, зокрема, Житомирської області чи Рівненської області станом на 24.08.1991 не надав, як і не надав будь-яких інших доказів про проживання заявника на території України у вказаний період.
Що стосується факту проживання за іншою правовою підставою, яка надає можливість встановити належність до громадянства України, то приписами п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Відтак, заявником також не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів в розумінні норм статей 76-80 ЦПК України для встановлення факту, що має юридичне значення щодо проживання заявника в Україні станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) та не надано жодних доказів, які могли б бути оцінені судом, що підтверджують що ОСОБА_1 не був громадянином інших держав. 
Довідкою, долученою до заяви, підтверджується факт проживання заявника на території України з 11.10.2000. 
Отже, доказів, якими б підтверджувався саме факт проживання ОСОБА_1 станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) матеріали справи не містять також.
Звертає увагу, що матеріалами справи також не підтверджується проживання заявника в Україні до теперішнього часу.
Наразі ОСОБА_1 не має визначеного правового статусу як іноземець або особа без громадянства та у нього відсутній відповідний паспортний документ чи посвідчення особи без громадянства. 
Натомість заявник звернувся із заявою про встановлення фактів проживання в Україні у визначені законодавством України фіксовані часові стани з метою подальшого встановлення та оформлення належності до громадянства України за процедурою, визначеною у пунктах 7-16 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженому Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.
Відтак, застосування положень статті 9 Закону України «Про громадянство України» вважає безпідставним і необґрунтованим.
Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лісовщина Коростенського району Житомирської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6).
З 1974 року ОСОБА_3 перебував на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується військовим квитком НОМЕР_2 , виданим 25 жовтня 1979 року (а.с.12).
В 1977 році закінчив Лісівщинську середню загальноосвітню школу (а.с.13)
27.02.1979 року ОСОБА_1 закінчив технічне училище м. Люботин Харківської області (а.с.14).
З 25.10.1979 по 19.11.1981 проходив службу в Радянській Армії ( а.с.8).
З 10.06.1982 по 09.11.1982 навчався в Коростенській автошколі. З 08.12.1984 по 07.02.1984 працював на території смт Володарськ-Волинський Житомирської області (а.с.9)
З 24.02.1984 по 16.09.1985 працював трактористом в Костопільській ПМК-178. З 01.10.1985 по 24.06.1991 працював водієм Костопільського автопідприємства (а.с.10)
З 02.07.1991 року по 09.08.1993 року (безперервно), ОСОБА_1 працював на посаді водія Костопільської дільничної ветлікарні (а.с.11).
Відповідно до довідки виданої старостою Лісівщинського старостинського округу Ушомирської сільської ради від 21.04.2025 року № 128/08-07, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації з 11.10.2000 року по даний час (а.с.19).
Згідно з листом Коростенського відділу УДМС у Житомирській області №1820-353/1820.1-25 від 26 березня 2025 року, наданим у відповідь на заяву ОСОБА_1 , зазначеним органом повідомлено, що проведеною перевіркою не встановлено його належності до громадянства України, так як не підтверджено факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 (а.с.15, 48-49).
Задовольняючи заяву ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що надані заявником докази містять у собі інформацію щодо предмета доказування, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт проживання заявника на території України станом на час проголошення незалежності України - 24.08.1991 року і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» -13.11.1991 року.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» (тут і далі у редакції, чинній, на час виникнення спірних правовідносин) громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, – з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.
Оскільки ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19, від 02 червня 2021 року у справі № 125/1472/19, від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19, від 09 серпня 2023 року в справі № 523/7192/19.
Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.
Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заявником на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, зокрема паспорт громадянина колишнього СРСР, у якому місцем народження зазначено с. Лісовщина Коростенського району Житомирської області, трудова книжка, військовий квиток. При цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.
Крім того, суд дійшов обґрунтованого висновку, що такий факт матиме для заявника юридичне значення при підтвердженні належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України.
Посилання скаржника на відсутність у матеріалах справи документів про прописку заявника у певному населеному пункті не може бути підставою для відмови у встановленні відповідного юридичного факту. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із положень статті 17 Цивільного кодексу УРСР, за якими місцем проживання вважається фактичне місце постійного або переважного проживання особи, незалежно від наявності прописки, що мала лише адміністративний характер.
Відсутність у Костопільської міської ради даних про реєстрацію ОСОБА_1 у 1982–2000 роках з огляду на те, що облік ведеться лише з 2016 року, не спростовує висновків суду про його проживання в Україні. Апелянт не надав доказів вибуття заявника за кордон чи набуття ним іншого громадянства, тому ці доводи не мають юридичного значення і не спростовують встановленого факту проживання ОСОБА_1 в Україні станом на 24 серпня 1991 року.
Доводи апеляційної скарги УДМС Житомирської області про відсутність доказів постійного проживання ОСОБА_1 станом на 24.08.1991 та посилання на Положення про паспортну систему СРСР не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції правильно виходив із того, що факт постійного проживання визначається не пропискою, яка мала адміністративний характер, а фактичним місцем перебування особи (ст. 17 ЦК УРСР).
Матеріали справи підтверджують, що ОСОБА_1 був документований паспортом СРСР серії НОМЕР_1 (виданим 07.01.1978 Коростенським МВВС Житомирської області), у його архівній картці є відмітка про вклеювання фотокартки 05.12.1986 у Костополі, а трудова книжка свідчить про роботу в м. Костопіль у 1980-х роках, що підтверджує фактичне проживання на території України до її незалежності.
Посилання скаржника на те, що заявник не надав жодних документів щодо проживання в Житомирській або Рівненській областях, є безпідставним, оскільки сукупність наявних доказів (паспорт СРСР, відмітка про вклейку фотокартки, записи у трудовій книжці, відомості з архівів) свідчить про фактичне постійне проживання ОСОБА_1 на території України у період до і після 24.08.1991 року.
Крім того, апелянтом не наведено жодних даних про те, що ОСОБА_1 виїжджав за межі України на постійне місце проживання чи набував громадянства іншої держави після розпаду СРСР, що є істотною умовою для спростування належності особи до кола громадян колишнього СРСР, які постійно проживали в Україні станом на момент її незалежності.
Доводи апеляційної скарги про неналежність поданих доказів спростовується матеріалами справи, оскільки вони безпосередньо стосуються ОСОБА_1 і підтверджують його зв`язок з Україною. Відповідно до статей 76–80 ЦПК України, суд оцінює докази у їх сукупності, а не вимагає конкретного виду документа, тим більше, якщо через об`єктивні причини (ліквідацію радянських установ) їх неможливо отримати.
Доказів набуття ОСОБА_1 громадянства іншої держави скаржник не надав.
Наявність у ОСОБА_1 паспорта СРСР, виданого в Українській РСР, проживання і робота на її території свідчать, що він належить до осіб, які станом на 13.11.1991 постійно проживали в Україні та набули громадянства України за законом.
Довідка про проживання з 2000 року не спростовує цих висновків, оскільки є лише одним із доказів безперервного проживання заявника в Україні з 1978 року.
Посилання апелянта на вимоги пункту 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» колегія суддів відхиляє, оскільки ці норми регулюють набуття громадянства іноземцями чи особами без громадянства за заявою, а не підтвердження належності до громадянства України осіб, які постійно проживали на її території на момент проголошення незалежності.
Твердження апелянта про відсутність доказів проживання ОСОБА_1 в Україні до теперішнього часу спростовуються матеріалами справи.
Документи підтверджують, що після розпаду СРСР заявник не виїжджав за межі України, мав трудові та соціальні зв`язки, що підтверджується записами у трудовій книжці та архівних довідках. Жодних доказів його вибуття з України чи набуття іншого громадянства апелянт не надав.
Отже, апеляційна скарга не містить доводів щодо неповного встановлення судом обставин справи та невірної оцінки доказів, що містяться в матеріалах справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 липня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 листопада 2025 року.

Головуючий                       Судді