ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14 листопада 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/37760/24	
    Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Єщенка О.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 ,  Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИЛА:
В грудні 2024 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідачів, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у не застосуванні п.4 постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, чинній з 29.01.2020 при обчисленні ОСОБА_1 в період з 15.01.2022 року по 16.05.2023 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме не визначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 вказаної постанови;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 скласти, оформити належним чином та надати до Військової частини НОМЕР_1 відомість доплата ОСОБА_1 за період з 15.01.2022 року по 16.05.2023 року включно належних з урахуванням проведених раніше виплат сум грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, обчислених із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням п.4 постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, чинній з 29.01.2020 року, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 02.12.2021 №1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01.01.2022 року, Законом України від 03.11.2022 №2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01.01.2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 на підставі наданої Військовою частиною НОМЕР_2 відомості доплатити ОСОБА_1 за період з 15.01.2022 року по 16.05.2023року включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, обчислених із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням п.4 постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, чинній з 29.01.2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 14.11.2019 №294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020 року, Законом України від 15.12.2020 №1082-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 01.01.2021 року, Законом України від 02.12.2021 №1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01.01.2022 року, Законом України від 03.11.2022 №2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01.01.2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення ОСОБА_1 у заниженому розмірі з 24.02.2022 по 16.05.2023 грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-ІХ, «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року №2710-IX відповідно до періоду на відповідний тарифний коефіцієнт. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 з 24.02.2022 по 16.05.2023 перерахунок грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-ІХ, «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року №2710-IX відповідно до періоду на відповідний тарифний коефіцієнт, а також провести їх виплату з врахуванням раніше виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, Військова частини НОМЕР_1 надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить позовну заяву у цій справі залишити без розгляду з підстав порушення позивачем строків звернення до суду; у разі відмови у залишенні позовної заяви без розгляду - скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Доводами апеляційної скарги зазначено, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 16.05.2023 № 142 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та знято зі всіх видів забезпечення, тобто позивач проходив військову службу та отримував грошове забезпечення саме у військовій частині НОМЕР_2 . Апелянт зазначає, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно- господарської діяльності) від 09.09.2022 № 349 військова частина НОМЕР_2 разом із військовою частиною НОМЕР_1 та деякими іншими військовими частинами утворила спільне фінансове господарство та була зарахована на фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_1 . Вказує, що Військова частина НОМЕР_1 не здійснювала нарахування (обчислення) спірних сум, позивач не звертався до Військової частини НОМЕР_1 з клопотанням/вимогою здійснити певні дії та не отримував відмову у здійсненні таких дій.
Апелянт зазначає, що підстави для висновку про наявність у військової частини НОМЕР_2 повноважень застосовувати при визначенні складових грошового забезпечення п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, відповідно до якого розміри окладів за військовим званням військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, відсутні. Вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що апелянт був зобов`язаний керуватися Постановою № 704 з урахуванням Рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі № 826/6453/18, причому в саму Постанову 704 змін не вносилось, що потягло ухвалення незаконного, на його думку, рішення по суті справи.
Також, апелянт вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Зазначає, що причини поважності пропуску строку на звернення до адміністративного суду, на які посилається представник позивача і котрі стали підставою для відкриття провадження у справі, є безпідставними, внаслідок чого висновок про відкриття провадження у справі був передчасним.
Відзивів на апеляційну скаргу позивачем та другим відповідачем до суду не надано.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 наказом командира в/ч НОМЕР_2 відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом нижчепойменованих осіб рядового та сержантського складу, які проходять військову службу за контрактом, вирішено вважати призначеним на посаду головний сержант 2 стрілецької роти. Вирішено вважати таким, що з 24 лютого 2022 року справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 3350 грн, 11 тарифний розряд.
Наказом командира в/ч НОМЕР_2 №142 від 16.05.2023 позивача виключено зі списків особового складу та знято зі всіх видів забезпечення з 16.05.2023 року, у зв`язку зі звільненням наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 09.05.2023 №91-РС у запас за п.п.«г» п.« 2» ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). 
Таким чином, позивач проходив службу у в/ч НОМЕР_2 у період з 24.02.2024 по 16.05.2023 року. Вказане також підтверджується довідками про виплату в/ч НОМЕР_2 позивачу грошового забезпечення від 20.11.2024 №3279/1, №3279, №3280, а саме - з лютого 2022 року по травень 2023 року. 
Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 09.09.2022 №349, в/ч НОМЕР_2 разом із в/ч НОМЕР_1 та іншими частинами утворила спільне фінансове господарство, та була зарахована на фінансове забезпечення в/ч НОМЕР_1 .
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідачів щодо виплати йому в період з 15.01.2022 по 16.05.2023 року грошового забезпечення без урахування посадового окладу та окладу за військовим званням, розміру грошової допомоги для оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, звернувся до суду з цим позовом.    
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що застосовуючи при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням позивача такої розрахункової величини як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018, в період з 24.02.2022 по 16.05.2023 року, відповідачі діяли протиправно. Проте оскільки судом встановлено, що позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_2 з 24.02.2022, відсутні підстави для нарахування йому вказаним суб`єктом грошового забезпечення в частині заявленого у позові періоду з 15.01.2022 по 23.02.2022.
Суд першої інстанції зазначив, що, оскільки позивача виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_2 з 16.05.2023 року на нього не поширюються норми постанови №704 в редакції постанови №481 від 12.05.2023 року, оскільки вона набрала законної сили пізніше в часі - 20.05.5023 року.
Оскільки наразі в/ч НОМЕР_2 , у якій позивач проходив військову службу, перебуває на фінансовому забезпеченні в/ч НОМЕР_1 , суд вважав, що належним відповідачем по справі є саме в/ч НОМЕР_1 . 
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій відповідача в/ч НОМЕР_1 щодо обчислення позивачу у заниженому розмірі з 24.02.2022 по 16.05.2023 грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-ІХ, «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року №2710-IX відповідно до періоду на відповідний тарифний коефіцієнт та наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача в/ч НОМЕР_1 здійснити позивачу з 24.02.2022 по 16.05.2023 перерахунок грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-ІХ, «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року №2710-IX відповідно до періоду, на відповідний тарифний коефіцієнт.    
Крім цього, суд першої інстанції поновив позивачу строк звернення до суду.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції виключно в межах доводів апеляційної скарги та в цих частинах погоджується з висновками суду першої інстанції.
Частиною другою   статті 19 Конституції України   встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах   закону   і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій   законом   формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Відповідно до частини п`ятої   статті 17 Конституції України   держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 року №2011-XII (далі – Закон №2011-XII).
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Частиною 4 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (набрала чинності 01.03.2018 року).
Пунктом 4   постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»   (в редакції станом на дату прийняття) передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Додатки 1, 12, 13, 14 до   постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»   містять примітки, відповідно до яких, зокрема, посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21.02.2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», пунктом 6 якої внесено зміни до   постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням яких пункт 4 вказаного підзаконного нормативно-правового акту викладено в такій редакції:
« 4.Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Постанова №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України №103, яким були внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.
Вказаною постановою скасовані зміни, у тому числі до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Верховний Суд, зокрема, у постановах від 15.06.2023 у справі № 380/13603/21, від 30.04.2025 у справі № 620/9741/24 та інших, виснував, що оскільки зміни, внесені Постановою № 103, зокрема, до пункту 4 Постанови № 704, визнані у судовому порядку нечинними, то з 29.01.2020 діє редакція пункту 4 Постанови   № 704, яка діяла до зазначених змін і в якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується розрахункова величина «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року», а не «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018».
Відповідно до частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Таким чином, саме з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 - діє редакція пункту 4 постанови №704, яка діяла до зазначених змін.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом в постанові по справі    № 400/6214/21 від 19 жовтня 2022 року.
Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів зазначає, що з 29.01.2020 року (дати набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18) до спірних правовідносин застосовуються положення пункту 4   постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»   у редакції до 24.02.2018 року.
Такою редакцією передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатками 1, 12, 13, 14.
З огляду на вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в межах спірних правовідносин розмір посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням позивача має визначатися виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не 01.01.2018 року.
Про правильність наведеного висновку також свідчать положення   статті 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», відповідно до якої базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти.
Слід зазначити, що прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Статтею 7 Закону України від 14.11.2019 №294-IX    «Про Державний бюджет України на 2020 рік»    передбачено, що    станом на 01.01.2020    прожитковий мінімум на одну працездатну особу дорівнює - 2102,00 грн.
Відповідно до статті 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2022 рік”, установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2022 року - 2481 гривня. 
Статтею 7    Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2023 року становить - 2684 грн.
Колегія суддів зазначає, що застосування відповідачами для визначення грошового забезпечення розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 р., у  період з 24.02.2022 року по 16.05.2023 року є протиправним.
Таким чином, у вищезазначений період відповідачі мали нараховувати та виплачувати грошове забезпечення із розрахунком посадового окладу, окладу за військовим званням та всіх інших видів грошового забезпечення та виплат, які розраховуються з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням відповідно до п.4 Постанови № 704 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік (в даному випадку на 01.01.2022 р., на 01.01.2023 р.) на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений   законом   на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується, як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання здійснити перерахунок саме Військову частину НОМЕР_1 , оскільки з 09.09.2022 року Військова частина НОМЕР_2 , в якій позивач проходив військову службу, перебуває на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 .
Що стосується доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів  зазначає наступне.
Відповідно до частин другої та третьої   статті 122 КАС України   для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Положення   статті 122 КАС України   не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Такі правовідносини регулюються положеннями   статті 233 КЗпП України, зокрема частиною другою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що   стаття 233 КЗпП України   є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Відповідно до частини другої   статті 233 КЗпП України   (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин"   (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу   статті 233 КЗпП України   викладено у такій редакції:
"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
З моменту набрання чинності   Законом України від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»   [19 липня 2022 року] положення   статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію   статті 233 КЗпП України.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії   статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії   статті 233 КЗпП України, у редакції   Закону України від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином:
- правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням   статті 233 КЗпП України   (у попередній редакції);
- у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми   статті 233 КЗпП України   (у редакції   Закону України від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Також слід ураховувати, що відповідно до пункту 1   глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України   під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені   статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою КМУ від 27.06.2023 №651   з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України   постановою КМУ №1236 від 09.12.2020   (термін якого неодноразово продовжувався).
З урахуванням пункту 1   глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік строку звернення до суду з цим позовом розпочався 01 липня 2023 року та мав би сплинути 30 вересня 2023 року.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23, в якій також відступив від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі №500/6880/23 та від 28 серпня 2024 року у справі №580/9690/23, від 23 січня 2025 року у справі №400/4829/24, від 20 листопада 2023 року у справі №160/5468/23, від 12 вересня 2024 року у справі №200/5637/23.
З матеріалів справи вбачається, що адміністративний позов зареєстровано у суді першої інстанції 05.12.2024 р.
Представник позивача звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з заявою про поновлення строку на звернення до суду.
В обґрунтування клопотання представник позивача зазначив, що лише 20.11.2024 р. з листа відповідача стало відомо про порушення його прав. Наголосив, що спірні суми позивачу досі не виплачені. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим позовом. 
Колегія суддів зазначає, що вказані обставини можуть свідчити про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причин та є підставою для поновлення судом строків, встановлених частиною 2 ст. 233 КЗпП.
Крім того, колегія суддів зазначає, що апелянт, заперечуючи проти поновлення строку, не надав доказів того, що позивач був належним чином повідомлений про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
З огляду на зазначене, помилковими є доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду та наявності підстав для залишення позову без розгляду.
Під час розгляду справи колегією суддів також враховані правові висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 24 червня 2025 року у справі № 480/10675/24.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5   статті 328 КАС України.

Головуюча суддя:                                                                                        О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                           А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                           О.В. Єщенко