КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 752/17538/24                                                                                    Головуючий у І інстанції Ішуніна Л.М.
Провадження №22-ц/824/16083/2025                                                            Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

12 листопада 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Задорожної Анастасії Петрівни на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , про захист прав споживача, стягнення грошових коштів, інфляційних витрат, 3% річних та відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Задорожна А.П. звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з даним позовом, в якому просила стягнути з ФОП       ОСОБА_2  на користь     ОСОБА_1               54 498,02 грн - суми основного зобов`язання відпоповідно до Договору № 21112101 від 21 листопада 2021 року, 23 114,52 грн штрафних санкцій у розмірі 0,1 % від вартості Договору № 21112101 від 21 листопада 2021 року, 5 893,71 грн - інфляційних збитків та 3% річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі, 10000,00 - моральної шкоди, 30 000,00 грн - витрат на правову допомогу, 1211,20 - судового збору. 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , про захист прав споживача, стягнення грошових коштів, інфляційних витрат, 3% річних та відшкодування моральної шкоди передано на розгляд за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. 
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , про захист прав споживача, стягнення грошових коштів, інфляційних витрат, 3% річних та відшкодування моральної шкоди передано на розгляд до Деснянського районного суду м. Чернігова за підсудністю.
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Задорожна А.П. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при поданні позовної заявидо Голосіївського районногосуду м. Києва,підсудність справи визначалась за місцем здійснення діяльності відповідача як ФОП, яке зазначено в договорі, укладеному між ОСОБА_1 та ФОП, однак відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходження ФОП ОСОБА_2 :   АДРЕСА_1 , а діяльність припинена в 2016 році.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28 серпня 2024 року справу було передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва з урахуванням положень ч.5 ст. 28 ЦПК України.
Таким чином, питання підсудності вказаної справи вирішено ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва, яка набрала законної сили та не оскаржувалась учасниками справи в апеляційному порядку.
Крім того, представник ОСОБА_1 - адвокат Задорожна А.П. звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Ст. 32 ЦПК України передбачає про недопустимість спорів про підсудність. Спори між судами про підсудність не допускаються. Справа повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
Скаржник вважає, що справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За правилом п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.
Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п.п. 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з цим розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 27 ЦПК України, прийшов до висновку, що дана справа підсудна Деснянському районному суду м. Чернігова - за місцезнаходженням фізичної особи підприємця, зареєстрованим в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. 
З таким висновком суду першої інстанції судова колегія не погоджується, враховуючи наступне.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.
Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.
За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1, 2 ст.27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являютьсяв суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (ст. 28 ЦПК України) та виключна підсудність (ст. 30 ЦПК України).
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.
Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.
Ч. 5 ст. 28 ЦПК України визначено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Дане положення встановлює правила підсудності на вибір позивача - альтернативної підсудності. Сутність цієї підсудності полягає у тому, що вона не виключає можливості звернення до суду за правилами загальної підсудності, а навпаки, поряд з цією, встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обирати один із двох чи декількох судів.
Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу.
У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 725/2910/19 (провадження № 61-8546св20) зазначено, що тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (ст. 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу.
При зверненні до суду позивач визначила підсудність справи за місцем здійснення діяльності відповідача як ФОП, зазначеним у договорі, а саме:        АДРЕСА_2 .
Однак, згідно інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, діяльність ФОП ОСОБА_2 припинена.
Згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному демографічному реєстрі,         ОСОБА_3  зареєстрований за адресою:     АДРЕСА_3 . 
Зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 є:                    АДРЕСА_4 , що територіально відноситься до Солом'янського району м.Києва.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, правовідносини сторін у даній справі виникли на підставі укладеного між ОСОБА_1 та ФОП  ОСОБА_2 договору, предметом якого є виконання відповідачем комплексу робіт з виготовлення та встановлення в приміщенні замовника (позивача) меблів, а саме кухні (за місцем проживання ОСОБА_1 ).
Передаючи дану справу на розгляд за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва, Голосіївський районний суд м. Києва керувався ч. 5 ст. 28 ЦПК України та виходив із того, що місце проживання зареєстровано за адресою, що територіально відноситься до Солом'янського району м. Києва.
З огляду на вказане, обґрунтованими є доводи скарги про те, що постановляючи оскаржувану ухвалу, Солом'янський районний суд м. Києва порушив вимоги ст. 32 ЦПК України, так як справа, передана з одного суду до іншого повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на розгляд його справи судом, встановленим законом.
Таким чином, передача справи на розгляд до Деснянського районного суду м. Чернігова є перевищенням Солом`янським районним судом м. Києва повноважень, визначених ЦПК України, та прямим порушенням права позивача на справедливий суд, передбаченого п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 369/10040/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 164/2138/19, від 23 лютого 2022 року у справі №281/128/21, які не були враховані Солом`янським районним судом м. Києва при постановлені оскаржуваної ухвали.
Не прийнявши до свого провадження справу, отриману з Голосіївського районного суду м. Києва, суд першої інстанції, у порушення ст. 32 ЦПК України, допустив спір про підсудність.
Згідно ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали.
З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає до скасування у зв`язку із порушенням норм процесуального права, а справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.259, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Задорожної Анастасії Петрівни задовольнити.
Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року скасувати, справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , про захист прав споживача, стягнення грошових коштів, інфляційних витрат, 3% річних та відшкодування моральної шкоди направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

 
Суддя-доповідач                                                          Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                            С.А. Голуб
                                                                                      
                                                                                     Т.А. Слюсар