П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
13 листопада 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/20604/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Димерлія О.О.,
суддів  Шляхтицького О.І., Вербицької Н.В., 
за участю секретаря Мунтян С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.09.2025 року у справі №420/20604/25 за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання незаконним звільнення, скасування наказу, поновлення на посаді
У С Т А Н О В И В:

26 червня 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивачка) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просила:
- визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 16.06.2025 року №509/ПД-К з посади головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці у промисловості та соціально-культурній сфері управління інспекційної діяльності в Одеській області з 18.06.2025 року у зв`язку з недотриманням/порушенням передбаченої законодавством процедури звільнення;
- скасувати наказ Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 16.06.2025 року №509/ПД-К про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці у промисловості та соціально-культурній сфері управління інспекційної діяльності в Одеській області з 18.06.2025 року;
- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці у промисловості та соціально-культурній сфері управління інспекційної діяльності в Одеській області Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно із спірним наказом її звільнено з посади за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Разом з цим, як вказує позивачка, угода сторін – це домовленість двох сторін про спосіб, дату, особливості розірвання трудового договору. У випадку звільнення ОСОБА_1 , угода сторін полягала в тому, що для можливості дотримання вимог чинного трудового законодавства під час дії воєнного стану, позивачка мала написати дві заяви, а саме про звільнення і призначення на нову посаду, а роботодавець їх підписати. У цьому, на думку позивачки, і полягала угода сторін, яка не дотримана і не виконана з боку роботодавця.
За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 16 вересня 2025 року прийнято судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторони дійшли згоди щодо підстав та порядку припинення трудового договору, тобто досягнута угода сторін в розумінні положень КЗпП України, наслідком якої є видання оскаржуваного наказу. Як вказано окружним адміністративним судом, позивач і суб`єкт призначення дійшли домовленості щодо істотних умов припинення державної служби, а саме підстави та дати звільнення.
Окрім того, судом попередньої інстанції враховано те, що відкликання заяви на звільнення відбулося після видання спірного наказу. У свою чергу, отримання відповідачем такої заяви після винесення наказу про звільнення не може вважатися спільним волевиявленням державного службовця і суб`єкта призначення для анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивачкою (далі – скаржниця) подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що звільнення позивачки є незаконним, а спірний наказ підлягає скасуванню, оскільки таке звільнення відбулося без подальшого призначення на нову посаду, тобто всупереч домовленості сторін. Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції не взято до уваги матеріали щодо систематичного тиску з боку начальника Управління Байдюка С. В., зокрема звернення до відповідних органів та свідчення працівників, які підтверджують факти навмисного створення умов, за яких позивачка вимушена була підписати/подати відокремлені документи. Ці обставини змінюють юридичну кваліфікацію волевиявлення позивачки як таку, що не була добровільною.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці спростовує доводи апеляційної, вказуючи на законність ухваленого судового рішення та просить його залишити без змін.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Як установлено судом першої і апеляційної інстанцій та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, наказом Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці №459/ПД-К від 28.05.2025 року ОСОБА_1 призначена з 29.05.2025 року на посаду головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці у промисловості та соціально-культурній сфері управління інспекційної діяльності в Одеській області.
16.06.2025 року ОСОБА_1 звернулася до начальника Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці Сергія Байдюка із заявою, у якій просила призначити її на посаду головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці на виробництвах і на об`єктах підвищеної небезпеки управління інспекційної діяльності в Одеській області Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці з 19 червня 2025 року, до призначення на цю посаду переможця конкурсу на строк не більше 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.(т.1 а.с.62)
При цьому, одночасно із заявою про призначення її на посаду, ОСОБА_1 подала заяву, у якій просила звільнити її з займаної посади з 18 червня 2025 року за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення відповідно до частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу».
16.06.2025 року о 09 год. 47 хв. службова записка, із доданими заявами на призначення на посаду та звільнення із займаної посади, адресована на ім`я начальника Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці Сергія Байдюка сформована та підписана позивачкою у системі електронного документообігу «Мегаполіс».
Наказом начальника Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Байдюка С. В. №509/ПД-К від 16.06.2025 року ОСОБА_1 звільнено головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці у промисловості та соціально-культурній сфері управління інспекційної діяльності в Одеській області з 18.06.2025 року за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, з припиненням державної служби, згідно із частиною другою статті 86 Закону України "Про державну службу". (т.1 а.с.74)
Вважаючи незаконним звільнення, а спірний наказ таким, що прийнятий з порушенням норм чинного законодавства України, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889 (далі - Закон № 889).
Згідно до статті 5 Закону №889 відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
У відповідності із вимогами пункту 3 частини першої статті 83 Закону № 889 державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).
Положеннями статті 86 Закону № 889 визначено умови припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін та встановлено:
- державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення;
- державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників (далі -  КЗпП України).
Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною першої статті 21 КЗпП України установлено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Згідно із пунктом 1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.
Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу порядку звільнення за угодою сторін, що передбачено частиною другою статті 86 Закону №889-VIII та пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №815/4354/17 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що передбачене частиною другою статті 86 Закону №889-VIII правило, яке за змістом відповідає сенсу словосполучення «за угодою сторін» означає домовленість між суб`єктом призначення і державним службовцем щодо звільнення останнього із займаної посади в інший, ніж передбачений частиною першою цієї статті, строк, і саме з цих підстав.
Тобто, підстава звільнення та дата звільнення є обов`язковими умовами домовленості щодо звільнення державного службовця за частиною другою статті 86 Закону № 889-VIII.
При цьому, у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №816/1391/16 вказано про те, що підставою припинення державної служби за угодою сторін, визначеною частиною другою статті 86 Закону №889-VIII, є домовленість державного службовця із суб`єктом призначення про певний строк звільнення. Недосягнення сторонами згоди щодо припинення державної служби за угодою сторін або відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє суб`єкта призначення права на звільнення державного службовця за угодою сторін.
При домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» (за угодою сторін) державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №816/1389/16, від 26 листопада 2019 року у справі №815/6722/17, від 06 лютого 2020 року у справі №802/1343/17-а.
Відтак, згідно із усталеною судовою практикою Верховного Суду, розглядаючи позовні вимоги щодо скасування наказу про припинення державної служби/звільнення за угодою сторін, суд повинен з`ясувати: 
чи дійсно існувала домовленість державного службовця і суб`єкта призначення про припинення державної служби/звільнення за взаємною згодою; 
чи було волевиявлення державного службовця на припинення державної служби/звільнення в момент видання наказу про звільнення; 
чи не заявляв державний службовець про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення державної служби/звільнення за угодою сторін; 
чи була згода суб`єкта призначення на анулювання угоди сторін про припинення державної служби/звільнення.
Особливість правовідносин щодо звільнення ОСОБА_1 є те, що роботодавець та позивачка за взаємною домовленістю дійшли згоди на звільнення останньої із займаної посади з подальшим призначенням її на іншу посаду в тому ж органі. Наведені обставини підтверджуються фактом складення та подання ОСОБА_1 на ім`я начальника Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці Сергія Байдюка відповідних заяв від 16.06.2025 року. (т.1 а.с.62)
Інших дій, які б свідчили про наявність у ОСОБА_1 волевиявлення на припинення державної служби згідно до поданої позивачкою заяви щодо припинення державної служби у зв`язку зі звільненням за взаємною домовленістю, остання не вчиняла.
Більше того, матеріали справи свідчать та відповідачем не заперечується, що 16.06.2025 року позивачкою подано заяву, у якій остання просила вважати недійсною (відкликаною) заяву на звільнення з посади головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці управління інспекційної діяльності в Одеській області Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 16.06.2025 року.
Службова записка, адресована начальнику відділу управління персоналом Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці Вікторії Корінній, у якій позивачка просила вважати недійсною заяву на звільнення, підписана ОСОБА_1 у СЕД «Мегаполіс» 16.06.2025 року о 14 год. 57 хв.
У вказаній службовій записці позивачка вказала про те, що за взаємною домовленістю між нею та начальником Південного міжрегіонального управління Сергієм Байдюком, написані дві заяви, а саме на звільнення з посади головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці у промисловості та соціально- культурній сфері управління інспекційної діяльності в Одеській області та на призначення на посаду головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці на виробництві і на об`єктах підвищеної небезпеки управління інспекційної діяльності в Одеській області. Разом з тим, зайшовши до кабінету Сергія Байдюка, начальник цього органу забрав дві заяви та завізував лише заяву на звільнення, а заяву на призначення порвав.
Слід зазначити, що вище вказані обставини підтверджуються наданим до суду аудіо записом, який міститься на компакт диску, та який досліджений судовою колегією під час розгляду справи. (т.1 а.с.44а)
Принципова помилка суду першої інстанції полягає в хибному розумінні поняття «за взаємною домовленістю» у світлі положень 2 статті 86 Закону України "Про державну службу" (яка кореспондується із пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України).
Оцінивши вказане та дійсні обставини справи (час та місце написання заяв про призначення на іншу посаду та звільнення, відсутність життєвих обставин, які б вимагали звільнення позивачки зі служби в цьому органі, поведінку ОСОБА_1 , яка намагалася відкликати написану нею заяву про звільнення з огляду на непогодження її заяви щодо призначення на іншу посаду, відсутність інших доказів погодження сторонами підстав звільнення за згодою сторін ніж ті які викладені вище, та поведінку керівника органу), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність домовленості між сторонами щодо припинення трудового договору за взаємною згодою.
Ураховуючи викладене, судова колегія наголошує, що сукупність вчинених дій як з боку позивачки, так і з боку відповідача, свідчать на користь того, що між сторонами не досягнуто угоди щодо припинення державної служби саме з підстав, передбачених ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу».
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції уважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та погоджується з доводами скаржниці, що жодної правової підстави для розірвання трудового договору з позивачкою за частиною 2 статті 86 Закону України «Про державну службу» у Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці не було.
Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулося незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. 
За таких обставин, оскаржуваний наказ від 16.06.2025 року №509/ПД-К про звільнення ОСОБА_1 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позивачка поновленню на посаді, з якої її звільнено, а саме - головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці у промисловості та соціально-культурній сфері управління інспекційної діяльності в Одеській області Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з 19.06.2025 року.
При цьому, відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вирішуючи питання щодо стягнення з Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Згідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт із пункту 1).
У відповідності із ч.3 п.2 Порядку, збереження заробітної плати у всіх інших випадках, до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи).
Положеннями пункту 5 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно із абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
При цьому, колегія суддів наголошує, що середній заробіток стягується за період з наступного дня після звільнення по день прийняття рішення про поновлення особи на посаді.
Оскільки ОСОБА_1 звільнено з посади 18.06.2025 року, відповідно 18 червня 2025 року є останнім днем роботи, за який відповідачем виплачена позивачці заробітна плата при проведенні розрахунку під час звільнення.
Тривалість вимушеного прогулу ОСОБА_1 , який утворився внаслідок винесення протиправного наказу про звільнення, суд апеляційної інстанції уважає необхідним обчислити з 19.06.2025 року по 13.11.2025 року (день ухвалення рішення про поновлення на посаді).
Апеляційним судом при розрахунку сум, що підлягають стягненню на користь позивачки, використано Довідку про доходи від 10.11.2025 року, відповідно до якої заробітна плата ОСОБА_1 складає 12163 грн. 15 коп., а середньоденна заробітна плата становить 810 грн. 88 коп.
Беручи до уваги надану відповідачем Довідку про доходи від 10.11.2025 року, судом апеляційної інстанції здійснено розрахунок середнього заробітку позивачки за час вимушеного прогулу за період з 19.06.2025 року по 13.11.2025 року, а саме: 
- оскільки нарахована середньоденна заробітна плата становить 810 грн. 88 коп., а кількість (робочих) днів складає 106, то середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці становить 85 953 грн. 28 коп. (106 х 810 грн. 88 коп.), яка визначена без виключення сум відрахування на податки та інших обов`язкових платежів.
На підставі вище викладеного, судова колегія уважає стягнути на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 19.06.2025 року по 13.11.2025 року (день прийняття рішення про поновлення особи на посаді) у загальному розмірі 85 953 грн. 28 коп.
Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписами статті 317 КАС України передбачено підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
З огляду на викладене вище, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а відтак, згідно до ст. 315, 317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.09.2025 року у справі №420/20604/25 – скасувати.
Прийняти у справі №420/20604/25 нове судове рішення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 16.06.2025 року №509/ПД-К про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці у промисловості та соціально-культурній сфері управління інспекційної діяльності в Одеській області Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з 18.06.2025 року.
Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці у промисловості та соціально-культурній сфері управління інспекційної діяльності в Одеській області Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з 19.06.2025 року.
Стягнути з Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.06.2025 року по 13.11.2025 року у загальному розмірі 85  953 грн. 28 коп. (вісімдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят три гривні 28 копійок)
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу з питань безпеки праці у промисловості та соціально-культурній сфері управління інспекційної діяльності в Одеській області Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з 19.06.2025 року та в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено та підписано колегією суддів 18.11.2025 року.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	О.І. Шляхтицький    Н.В. Вербицька