ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6371/25 Справа № 199/9690/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - РУДЕНКО В. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2025 року, головуючий у суді першої інстанції Руденко В.В.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог 
У листопаді 2024року Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (далі – КП «Дніпроводоканал» ДМР) подало в суд позов проти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вимогою про солідарне стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення з урахуванням 3%річних та інфляційного збільшення в розмірі 139 780,38грн.
Існування таких вимог позивач обґрунтовував тим, що відповідно до державної програми забезпечення населення України послугами водопостачання та водовідведення КП «Дніпроводоканал» ДМР надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам. Між КП «Дніпроводоканал» ДМР та ОСОБА_1 встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно рішення ДМР №526 від 20 квітня 1995року про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» ДМР, абоненту відкрито особовий рахунок. Позивач має право вимагати від споживачів виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг, а споживачі в свою чергу зобов`язані оплатити спожиті послуги.
Відповідно до розрахунку сума заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , де відповідальним квартиронаймачем є ОСОБА_1 , якій відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , станом на 31 серпня 2024року складає 123 876,09грн. Крім того, позивач здійснив розрахунок боргу з урахуванням 3% річних та інфляційного збільшення боргу згідно з положеннями ст. 625 ЦК України, загальна заборгованість перед позивачем становить 139780,38грн, яка складається з: сума основного боргу за період з лютого 2004року по серпень 2024року — 123 876,09грн, інфляційне збільшення суми боргу за період з липня 2018року по січень 2022року — 14 098,23грн, 3% річних за період з липня 2018року по січень 2022року — 1 806,06грн.
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за місцем реєстрації відповідного квартиронаймача ОСОБА_1 зареєстровані інші члени її сім`ї - ОСОБА_2 , яку у рамках діючого законодавства слід вважати солідарними боржниками, оскільки остання користується нарівні з відповідальним квартиронаймачем усіма правам і обов`язками, що випливають з договору найму. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2025року позовні вимоги задоволено. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради суму заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення в розмірі 139 780,38грн, з яких сума основного боргу – 123 876,09грн, інфляція — 14098,23грн, 3% річних — 1806,06грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, оскільки за адресою реєстрації відповідачів дійсно надаються комунальні послуги у вигляді водопостачання та водовідведення, якими відповідачі фактично користуються та у зв`язку з несвоєчасною сплатою яких утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
29 квітня 2025 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2025року.
В апеляційній скарзі заявник не погодилась з висновками суду та висловила вимогу про скасування рішення та відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що позивачем не доведено, що між сторонами склались фактичні відносини з приводу надання послуг з водопостачання та водовідведення, договорів між сторонами не укладалось, доказів того, що відповідач був користувачем комунальних послуг чи володільцем квартири, за якою надаються послуги, позивачем не надано. Квартира відповідачами не приватизована та була надана у користування померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на підставі договору найму житлового приміщення.
Вказувала, що сам по собі факт реєстрації місця проживання у квартирі не може бути доказом користування ними комунальним послугами, які надаються позивачем.
Розрахунок заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення вважала неналежним та недопустимим доказом.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявниці полягає у тому, що суд першої інстанції не врахував, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки, проте позивач просить стягнути заборгованість за період з лютого 2004 року по серпень 2024 року, тобто більш ніж за двадцять років. За цей період жодних претензій до відповідачів позивач не направляв, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Крім того, щодо стягнення інфляційного збільшення суми боргу та 3% річних вказувала, що під час дії карантину, пов`язаного з поширенням коронавірусної хвороби, та протягом тридцяти днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти апеляційної скарги, заявляв, що обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 вересня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі. 
25 вересня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 1520год 18 листопада 2025року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Предметом господарської діяльності Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради  є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у пункті 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 22 березня 2023року № 72/35 (а.с.12).
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 18 жовтня 2024року у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрована з 26 квітня 1984року), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстрована з 30 липня 2001року), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (зареєстрована з 19 серпня 2008року), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (зареєстрована з 19 серпня 2008року), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (зареєстрована з 24 грудня 2012року) (а.с.4).
Позивач надавав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі в свою сергу були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.
Для оплати послуг з водопостачання та водовідведення за вищезазначеною адресою на ім`я ОСОБА_1 був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою на особовий рахунок № НОМЕР_2 (а.с.8-9) та розрахунком заборгованості (а.с.10-11), за адресою: АДРЕСА_1 , наявна заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення у загальному розмірі 139780,38грн, яка складається з: сума основного боргу за період з лютого 2004року по серпень 2024року — 123 876,09грн, інфляційне збільшення суми боргу за період з липня 2018року по січень 2022року — 14 098,23грн, 3% річних за період з липня 2018року по січень 2022року — 1 806,06грн 
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вирішального значення надав тому, що позивачем дійсно надаються комунальні послуги у вигляді водопостачання та водовідведення, якими фактично користуються відповідачі, але у зв`язку з несвоєчасною оплатою наданих послуг утворилась заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів. 
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, так як судом першої інстанції при ухваленні рішення не повністю додержані норми матеріального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». 
Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель та виконавці комунальних послуг (частина 1 статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
При цьому, згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 вказаного Закону індивідуальний споживач – це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Статтею 67 Житлового кодексу України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
У пункті 2 частини 5 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Стаття 22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» також встановлює обов`язок споживачів питної води своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання.
Приписами частини четвертої статті 23 та частини третьої статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Водночас, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.
Тож, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019року у справі № 642/2858/16.
Відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (відповідач ОСОБА_1 зареєстрована з 26 квітня 1984року, відповідач ОСОБА_2 зареєстрована з 30 липня 2001року) та є споживачами послуг КП «Дніпроводоканал» ДМР за вказаною адресою.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачами таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Але, посилаючись в апеляційній скарзі на недоведеність позивачем факту користування відповідачами послугами з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , скаржник не надала до суду жодного доказу, який би спростовував таку обставину, не надала доказів фактичного проживання та користування такими послугами за іншою адресою. 
Доводи апеляційної скарги про недопустимість довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 18 жовтня 2024року колегія суддів відхиляє як безпідставні. Наведені у вказаній довідці відомості про реєстрацію відповідачів у квартирі також повністю узгоджуються з відомостями, що містяться у відповідях від 26 грудня 2024 року про реєстрацію місця проживання відповідачів, наданих на запит суду першої інстанції Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с.22, 23). 
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Виходячи з викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою та користуються послугами, які надаються позивачем. 
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. 
Отже, суд апеляційної інстанції вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.
Те, що квартира, за якою позивачем надаються послуги з водопостачання та водовідведення, не приватизована відповідачами, а також те, що особа, якій вказану квартиру було надано у користування на підставі договору найму, померла, не звільняє відповідачів від обов`язку оплати спожитих житлово-комунальних послуг.
Приписами статті 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Водночас, частиною третьою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (частина 1 статті 9 вищевказаного Закону).
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами свого обов`язку щодо щомісячної оплати наданих позивачем послуг водопостачання та водовідведення утворилася заборгованість, яку відповідачі добровільно не погасили, згідно з розрахунком заборгованості по особистому рахунку № НОМЕР_2 (з урахуванням довідки на особовий рахунок за адресою:  АДРЕСА_1 , заборгованість відповідачів перед позивачем по оплаті послуг водопостачання та водовідведення становить 139 780,38грн та складається з: сума основного боргу за період з лютого 2004року по серпень 2024року — 123 876,09грн, інфляційне збільшення суми боргу за період з липня 2018року по січень 2022року — 14 098,23грн, 3% річних за період з липня 2018року по січень 2022року — 1 806,06грн.
Відповідачі не надали суду доказів, які спростовували б наявність у них заборгованості перед КП «Дніпроводоканал» ДМР.
Отже за наведених умов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення відповідачів на користь позивача заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення. 
Одночасно, ОСОБА_2 заявила про застосування у справі позовної давності та просила у зв`язку з цим у задоволенні позовної заяви відмовити.
З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частини перша статті 261 ЦК України).
Положеннями частини 5 статті 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць.
Оскільки плата та відповідно і заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення нараховувалась позивачем відповідачам щомісяця, то в даному випадку перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.
З відповідного числа кожного наступного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з водопостачання та водовідведення, а отже починається і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення. 
Заразом, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). 
Після переривання перебіг позовної давності починається заново. 
Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Аналіз викладених вище норм вказує, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.
Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. 
Як вбачається з довідки на особовий рахунок та розрахунку заборгованості, у період з лютого 2004 року по липень 2018 року включно відповідачі платежів на погашення заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення не здійснювали. Перший платіж в рахунок оплати вказаних послуг здійснено у серпні 2018 року на суму 50,00грн, другий у вересні 2018року на суму 400,00грн, третій у листопаді 2018 року на суму 50,00грн. У 2019-2024 роках час від часу також вносились платежі на погашення заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення.
Здійснені починаючи з серпня 2018 року платежі в рахунок оплати послуг з водопостачання та водовідведення суд апеляційної інстанції розцінює як вчинення відповідачами дій, що свідчать про визнання ними свого боргу. Доказів протилежного суду не надано.
Оскільки здійснення у серпні 2018 року платежу в рахунок оплати послуг водопостачання перервало загальну позовну давність, то такий строк розпочався заново.
Таким чином, звернувшись до суду у листопаді 2024 року, позивач пропустив позовну давність до певних платежів, а саме за період з лютого 2004 року по липень 2015 року включно. 
Стягненню з відповідачів підлягає заборгованість в межах позовної давності, за період починаючи з серпня 2015 року (оскільки позовна давність не спливла до тих щомісячних платежів, від моменту прострочення яких до дня здійснення у серпні 2018 року оплати за надані послуги не минуло 3 роки) по серпень 2024 року (в межах заявлених позивачем позовних вимог, оскільки у період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року на території України діяв карантин та з 24 лютого 2022 року на території України діє воєнний стан, у який строки позовної давності продовжувались).
Таких висновків апеляційний суд дійшов з огляду на наступне.
Як вже було зазначено вище, статтею 257 ЦК України дійсно визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Однак, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022року у справі № 679/1136/21.
Карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, був відмінений на всій території України лише з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023року (постанова Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023року № 651).
Отже, строки, визначені, зокрема, статтею 257 ЦК України, продовжувались на весь строк дії карантину, тобто у період з 12 березня 2020року по 30 червня 2023року.
Крім того, Законом № 2120-IX від 15 березня 2022року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії.
В подальшому, Законом 3450-ІХ від 08 листопада 2023 року пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було викладено в такій редакції: у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
При цьому, указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022року строком на 30 діб. 
В подальшому, відповідними указами Президента України строк дії воєнного стану в України неодноразово продовжувався та режим воєнного стану в Україні діє до теперішнього часу.
Пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» було виключено з ЦК України лише на підставі Закону № 4434-IX від 14 травня 2025року, який набрав чинності 04 вересня 2025року.
Тож, строк, визначений, зокрема, статтею 257 ЦК України, продовжувався на строк дії воєнного стану з 24 лютого 2022року і до 03 вересня 2025року.
Враховуючи наведені положення законодавства колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на солідарне стягнення з відповідачів заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з серпня 2015 року по серпень 2024 року включно.
При цьому, позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР в частині стягнення з відповідачів заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з лютого 2004 року по липень 2015 року включно задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
У пункті 37 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 року № 690 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 р. № 85) закріплено, що розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором.
За період з серпня 2015 року по серпень 2024 року заборгованість відповідачів за спожиті послуги водопостачання та водовідведення становить 107 802,85грн ((123 876,09грн (заборгованість за період з лютого 2004 року по серпень 2024року) — 16 073,24грн (заборгованість за період з лютого 2004року по липень 2015року включно, яка не стягується у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності) = 107 802,85грн)). 
Отже, колегія суддів приходить до висновку про необхідність частково задоволення позовних вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів основного боргу по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення, та вважає, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими лише у розмірі 107 802,85грн за період з серпня 2015року по серпень 2024року.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому оскаржуване рішення в цій частині слід змінити, зменшивши основний борг по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення зі 123876,09грн до 107 802,85грн.
Крім того, у позовній заяві позивач вказав, що, окрім повернення боргу за надані ним послуги, відповідачі мають сплатити позивачеві інфляційне збільшення суми боргу та 3% річних, надавши розрахунок, згідно з яким 3% річних та інфляційне збільшення суми боргу нараховані за період прострочення з липня 2018року по січень 2022року включно, тобто в межах строку позовної давності.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така позиція повністю узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.
З огляду на те, що відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, вони на вимогу позивача повинні сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.
При цьому, доводи апеляційної скарги щодо посилань на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 530-IX від 17 березня 2020 року, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає як безпідставні, оскільки у вказаному Законі на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється саме нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, в той час як у вказаній справі позивач не нараховував відповідачам неустойку (штраф, пеню), а нарахував 3 % річних та інфляційні втрати на підставі статті 625 ЦК України, які є відповідальністю за порушення строків виконання грошового зобов`язання та мають компенсаційний, а не штрафний характер.
Нарахування 3 % річних та інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу.
Враховуючи наведене, слід дійти висновку про наявність законних підстав для притягнення відповідачів до передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за порушення ними строків виконання грошового зобов`язання.
Тож встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів інфляційного збільшення суми боргу у розмірі 14 098,23грн та 3% річних у розмірі 1 806,06грн. 
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин, законності та обґрунтованості висновків суду ці доводи не спростовують. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України). 
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, оскаржуване рішення змінити, зменшивши суму основного боргу до стягнення з 123 876,09грн до 107 802,85грн, а також зменшивши загальну суму заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення до стягнення з 139 780,38грн до 123 707,14грн. 
       Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, які в цій справі складаються із судового збору, апеляційний суд виходить з наступного.
За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно частини десятої статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Приймаючи до уваги висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору за подачу позову у розмірі 2 679,80грн (123 707,14 / 139 780,38 х 3 028,00 = 2 679,80), тобто по 1 339,90грн з кожного відповідача.
Відповідно з позивача на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 522,28грн (16 073,24 / 139 780,38 х 4 542,00 = 522,28грн). 
Застосовуючи частину десяту статті 141 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат, слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 817,62грн. (1 339,90 — 522,28 = 817,62).
Отже, рішення суду підлягає зміні в частині стягнутої основної суми боргу, загальної суми заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення, скасуванню в частині стягнення судового збору, а в решті підлягає залишенню без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Задовольнити частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 .
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2025року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради основної суми боргу та загальної суми заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення - змінити, зменшивши суму основного боргу до стягнення з 123 876,09грн до 107 802,85грн, а також зменшивши загальну суму заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення до стягнення з 139780,38грн до 123 707,14грн.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2025року в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради судових витрат по сплаті судового збору - скасувати. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 339,90грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради витрати по сплаті судового збору у розмірі 817,62грн.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 листопада 2025року.

Судді: