ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/11678/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,  
секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
представники учасників справи:
прокуратури - Савицька О. В.,
відповідача - Заверюха К. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2025 (судді: Яценко О. В. - головуючий, Мальченко А. О., Михальська Ю. Б.) та рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 (суддя Грєхова О. А) у справі
за позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради
до Приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт"
треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: 1) Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 2) Комунальне підприємство "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва" 
треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 1) Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, 2) Державний реєстратор Комунального підприємства "Реєстратор" Столяров Едуард Олегович, 3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Девелопмент ЛТД" 
про скасування рішень про державну реєстрацію речового права на земельні ділянки та їх державної реєстрації,
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог 
1.1. У листопаді 2022 року перший заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" (далі - ПрАТ "Київський річковий порт") (з урахуванням заяви про зміну предмета позову), за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент земельних ресурсів), Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва" (далі - КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва") та третіх осіб на стороні відповідача - Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області), державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстратор" Столярова Едуард Олегович (далі - державний реєстратор Столяров Е. О.), Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Девелопмент ЛТД" (далі - ТОВ "Ріверсайд Девелопмент ЛТД"), які були залучені згідно з ухвалами суду, про:
- скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 29.05.2019 індексний номер 47099909 та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 12,2332 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0069) на вул. Набережно-Хрещатицька у м. Києві за територіальною громадою в особі Київської міської ради, з припиненням вказаного права;
- скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 29.05.2019 індексний номер 47101037 та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 0,2142 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0072) на вул. Набережно-Хрещатицька у м. Києві за територіальною громадою в особі Київської міської ради, з припиненням вказаного права;
- скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 29.05.2019 індексний номер 47099909 та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою площею 12,2332 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0069) на вул. Набережно-Хрещатицька у м. Києві за ПрАТ "Київський річковий порт", з припиненням вказаного права;
- скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 29.05.2019 індексний номер 47101037 та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою площею 0,2142 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0072) на вул. Набережно-Хрещатицька у м. Києві ПрАТ "Київський річковий порт", з припиненням вказаного права;
- скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі кадастровий номер 8000000000:85:316:0069 площею 12,2332 га на вул. Набережно-Хрещатицькій у Подільському районі міста Києва та закрити щодо неї Поземельну книгу;
- скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі з кадастровий номер 8000000000:85:316:0072 площею 0,2142 га на вул. Набережно-Хрещатицькій у Подільському районі міста Києва та закрити щодо неї Поземельну книгу.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.05.2019 державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у м. Києві на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснено державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельних ділянок площею 12,2332 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0069) та площею 0,2142 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0072) на вул. Набережно-Хрещатицька (далі - спірні земельні ділянки).
У подальшому, 29.05.2019 державним реєстратором Столяровим Е. О. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за теріторіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради право комунальної власності на земельні ділянки для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового пору, а за ПрАТ "Київський річковий порт" зареєстроване право постійного користування спірними земельними ділянками.
Однак, на переконання прокурора, державна реєстрація спірних земельних ділянок та речових прав на них здійснена з порушенням законодавства, документація із землеустрою не відповідає вимогам земельного законодавства, чинного на момент її розроблення, у зв`язку з чим не могла бути підставою для державної реєстрації 23.05.2019 земельних ділянок, спірні земельні ділянки без рішення власника (позивача) віднесені до земель житлової та громадської забудови, а також безпідставно визначено їх цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури без прийняття рішення уповноваженим органом, що суперечить вимогам чинного законодавства та функціональному призначенню об`єктів нерухомого майна, які розміщені на земельних ділянках.
1.3. ПрАТ "Київський річковий порт" у відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти її задоволення, вказувало на таке:
- у 1963 році виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих було надано Київському річковому порту у постійне користування земельні ділянки загальною площею 145,15 га, а 25.04.1963 видано державний акт на право користування землею № 51, що встановлено також у судових рішеннях у справі № 910/17639/15. Отже, відповідач на підставі акта на право постійного користування землею від 25.04.1963 № 51 має право постійного користування спірними земельними ділянками;
- Департаментом земельних ресурсів у відповідь на звернення відповідача на підставі резолюції (доручення) заступника міського голови - секретаря Київської міської ради від 20.09.2018 та відповідно до пункту 2.10 Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 № 241/2463, статті 55 Закону України "Про землеустрій" надано згоду на встановлення (відновлення)) меж земельних ділянок комунальної власності територіальної громади міста Києва площею 12,30 га (обліковий код 85:316:0069к) та 0,21 га (обліковий код 85:316:0072к) для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового порту на вул. Набережно-Хрещатицькій у місті Києві;
- на замовлення відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Земля-2000" розробило технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж спірних земельних ділянок;
- технічна документація розроблена у повній відповідності до  норм законодавства;
- державну реєстрацію спірних земельних ділянок здійснено у порядку та у спосіб встановлений законодавством за відсутності підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації, встановлених статтею 24 Закону України "Про державний земельний кадастр";
- щодо цільового призначення земельних ділянок, то при розробці документації враховуються дані міського земельного кадастру, містобудівного кадастру та Державного земельного кадастру, програм щодо використання земель та їх правовий режим. За змістом статті 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту, і згідно з Генеральним планом міста Києва та проектом планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002, територія, на якій розташовані спірні земельні ділянки, відноситься до території громадських будівель та споруд. Спірні земельні ділянки за класифікацією видів цільового призначення земельних ділянок, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, відносяться до земель житлової та громадської забудови;
- прокурором не обґрунтовано на захист яких інтересів та прав держави подано позов про скасування державної реєстрації земельних ділянок за законним власником - Київською міською радою та постійним користувачем - ПрАТ "Київський річковий порт";
- скасування рішення державного реєстратора про право постійного користування земельними ділянками ПрАТ "Київський річковий порт" на підставі чинного акта 1963 року та припинення такого права є незаконним втручанням у мирне володіння нерухомим майном та не відповідає справедливому балансу.
Також ПрАТ "Київський річковий порт" подало заяву про застосування строків позовної давності.
1.4. Департамент земельних ресурсів підтримав доводи прокурора, просив задовольнити позовну заяву, вважаючи, що технічна документація не могла бути законною підставою для здійснення державної реєстрації, оскільки не затверджена в установленому порядку Київською міською радою.  
1.5. ГУ Держгеокадастру у м. Києві та ТОВ "Ріверсайд Девелопмент ЛТД" просили відмовити у задоволенні позову у зв`язку із незаконністю та необґрунтованістю позовних вимог з підстав, наведених у поясненнях.
1.6. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2023 замінено третю особу 2 у справі - ГУ Держгеокадастру у м. Києві на його правонаступника - Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2023 призначено у справі комплексну судову земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз  та зупинено провадження у справі, яке поновлено згідно з ухвалою від 16.10.2023.
У подальшому згідно з ухвалами від 23.10.2023, 22.12.2023,15.04.2024 у зв`язку із задоволенням клопотань судового експерта про забезпечення обстеження об`єкту дослідження, надання роз`яснень та додаткових відомостей і матеріалів необхідних для проведення дослідження провадження у справі зупинялося.
2. Короткий зміст судових рішень у справі
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2025, у задоволенні позову відмовлено.
2.2. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, установивши обставини, зокрема, стосовно того, що:
-  технічну документацію із землеустрою ПрАТ "Київський річковий порт" щодо встановлення (відновлення) меж спірних земельних ділянок розроблено у порядку та у спосіб встановлений нормами чинного законодавства та за відсутності підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки встановлених статтею 24 Закону України "Про державний земельний кадастр";  
- доводи прокурора щодо порушення порядку визначення цільового призначення, категорії та виду спірних земельних ділянок є помилковими та передчасними, а матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження вчинення з боку власника - Київської міської ради дій, спрямованих на зміну (виправлення) цільового призначення та категорії спірних земельних ділянок;
-  прокурор не обґрунтував, яке саме право територіальної громади міста Києва порушене в аспекті того, що спірні земельні ділянки не вибули з власності територіальної громади, а наведені прокурором обставини щодо мети виділення меж земельних ділянок та здійснення забудови в майбутньому не можуть підлягають розгляду у межах спору про реєстрацію права користування земельних ділянок, які, у свою чергу, є частиною земельної ділянки, право користування відповідача якою не спростовано;
- прокурор, посилаючись на необхідність захисту прав територіальної громади міста Києва, припускається суперечливої поведінки, оскільки звертається до суду із вимогами про скасування державної реєстрації земельних ділянок комунальної власності, власником яких є територіальна громада міста Києва  в особі Київської міської ради.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2025 та рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2024, прокурор у касаційній скарзі просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов першого заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункти 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України з таких підстав.
3.1.1. Прокурор вказує на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме:
- висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02.07.2024 у справі № 380/5886/22, від 16.07.2024 у справі № 20/12935/21-а, від 02.12.2021 у справі № 640/23893/19, від 13.04.2022 у справі № 826/1754/18 від 29.11.2019 у справі № 263/13201/15-а щодо застосування статей 19, 20 Земельного кодексу України та статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" стосовно того, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється виключно на підставі рішень суб`єкта владних повноважень. Цільове призначення земельної ділянки (категорія земель та певний вид використання земельної ділянки в межах відповідної категорії земель) в розумінні Земельного кодексу України та функціональне призначення території в розумінні Генерального плану м. Києва, як містобудівної документації, розробленої відповідно до містобудівного законодавства та державних будівельних норм, не є тотожними і однорідними поняттями в регулюванні земельних правовідносин, оскільки в межах певної функціональної території міста Києва, визначеної містобудівною документацією, зокрема, Генеральним планом м. Києва, можуть бути різні цільові призначення земельних ділянок. З огляду на положення статті 20 Земельного кодексу України та статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлення (зміна) функціонального призначення території не покладає на власника або користувача земельної ділянки обов`язку змінювати цільове призначення раніше сформованих земельних ділянок, а також не обмежує прав власника або користувача земельної ділянки на використання земельної ділянки за попереднім цільовим призначенням;
- висновків Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.11.2024 у справі № 905/20/23 та Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 17.04.2025 у справі № 910/127/21 щодо застосування статей 92, 95, 96 Земельного кодексу України. Так, Верховний Суд аналізуючи положення законодавства щодо права постійного користування дійшов висновків, що таке право не включає правомочності розпорядження земельною ділянкою або правом на неї. Наявна у постійного землекористувача правомочність користування земельною ділянкою є обмеженою порівняно з правомочністю власника цієї земельної ділянки, який наділений не лише правом володіння та користування, а й правом на розпорядження землею, у тому числі шляхом її передачі в користування як з оформленням відповідного речового права (права оренди або права постійного користування), так і шляхом надання земельної ділянки у користування на підставі зобов`язального правочину, за яким право тимчасового користування земельною ділянкою не підлягає державній реєстрації. Постійний землекористувач такими правами не наділений, оскільки право постійного землекористування передбачає використання земельної ділянки за її цільовим призначенням безпосередньо та виключно землекористувачем без можливості передання такого права третім особам, у тому числі на підставі правочинів, за якими речові права на земельну ділянку іншій особі не передаються;
- висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 910/10049/22, від 18.01.2023 у справі № 361/1308/19, від 25.10.2022 у справі № 925/764/21, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц щодо застосування положень статей 58, 59, 60, 61 Земельного кодексу України, статей 88, 89, 95, 96 Водного кодексу України в частині визначення земель водного фонду та правового режиму їх використання. Так, за висновками Верховного Суду та згідно з чинним законодавством до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Щодо земель водного фонду Верховним Судом  зроблено висновки, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим (стаття 178 Цивільного кодексу України).
- висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.07.2022 у справі № 902/858/15 щодо застосування положень статті 104 Господарського процесуального кодексу України, стосовно того, що висновок експерта відноситься до засобів доказування нарівні із іншими доказами у справі та не має будь-яких переваг поряд з іншими доказами, оскільки згідно зі статтею 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.
3.1.2. Оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не досліджено наявні у справі докази, які підтверджують незаконність реєстрації в Державному земельному кадастрі та визначення категорії спірних земельних ділянок на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) (пункт 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України), а саме:
- технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового порту на вул. Набережно-Хрещатицькій у місті Києві, розроблену проектною організацією ТОВ "Земля-2000", в якій відсутні дані, що підтверджують віднесення земельних ділянок, право постійного користування якими 29.05.2019 зареєстровано за ПрАТ "Київський річковий порт", до наданих Київському річковому порту земельних ділянок, визначених в акті на право користування землею від 25.04.1963 № 51;
- державний акт від 25.04.1963 № 51 та план земель, в яких не вказано площу окремо визначених земельних ділянок, які надані в постійне користування. При цьому згідно з державним актом земельна ділянка № 3, щодо якої ПрАТ "Київський річковий порт" зверталось до Київської міської ради за згодою на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), зазначена як вантажний порт, тобто для цілей, які забезпечать експлуатацію та обслуговування будівель і споруд вантажного порту;
- згоду Департаменту земельних ресурсів від 12.04.2019, яка надана щодо погодження розроблення технічної документації із встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) лише для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового порту;
- відомості з Державного земельного кадастру згідно з якими при державній реєстрації спірних земельних ділянок визначено категорію земель - землі житлової та громадської забудови; цільове призначення - 03.10 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отримання прибутку); вид використання - для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового порту. При цьому судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінки тому факту, що вказаний вид використання земельних ділянок не відповідає їх категорії та цільовому призначенню;
- суди не дослідили описову частину висновку експертів від 05.07.2024 № 22929/23-41, не з`ясували мотиви на підставі яких експерти дійшли висновків за результатами проведеної експертизи. При цьому, фактично експертами для дослідження та висновків використано вихідні дані, законність та достовірність яких є предметом спору у даній справі.
Отже, прокурор вважає, що безпідставно не дослідивши вказані обставини, на які прокурором зверталась увага, суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано надали перевагу доводам відповідача, залишивши незахищеними інтереси територіальної громади міста Києва.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, зокрема, зазначає, що оскільки, склад та зміст технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), виготовленої на замовлення ПрАТ "Київський річковий порт", відповідав вимогам статті 55 Закону України "Про землеустрій" та в межах запроектованих спірних земельних ділянок були відсутні інші зареєстровані в Державному земельному кадастрі та належним чином оформлені у власність земельні ділянки, державним кадастровим реєстратором 23.05.2019 було правомірно зареєстровано спірні земельні ділянки. Державний кадастровий реєстратор під час здійснення державної реєстрації спірних земельних ділянок діяв у спосіб, межах та у відповідності до вимог чинного законодавства України, не порушуючи прав та інтересів позивача.
Третя особа у відзиві зазначає, що у цьому випадку відсутні правові підстави, визначені законодавством, для скасування спірних земельних ділянок, оскільки заяви на поділ зазначених земельних ділянок протягом часу їх існування їх власником чи користувачем не подавались; згідно з відомостями, які надійшли до ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області в порядку інформаційної взаємодії від органу (суб`єкту) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, 29.05.2019 на спірні земельні ділянки зареєстровано право власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та право постійного користування за ПрАТ "Київський річковий порт".
Водночас, як вказано у частині 13 статті 79-1 Земельного кодексу України та частині 10 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр", ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
3.3. У відзиві на касаційну скаргу ПрАТ "Київський річковий порт" просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на те, що аргументи касаційної скарги свідчать про незгоду скаржника зі встановленими судами попередніх інстанцій обставинами і спрямовані на переоцінку доказів, що забороняється під час перегляду судових рішень в касаційному порядку, тому не можуть братися до уваги, а правовідносини у справах на висновки Верховного Суду в яких посилається прокурор не є подібними до спірних правовідносин, з наведенням відповідних доводів у відзиві на касаційну скаргу.
4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах касаційної скарги у розумні строки, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
4.2. Суди попередніх інстанцій установили такі обставини:
- 25.04.1963 виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих було надано Київському річковому порту у постійне користування земельні ділянки загальною площею 145,15 га, що підтверджується актом на право користування землею № 51 та не спростовано сторонами під час розгляду справи. Доказів визнання недійсним чи скасування вказаного акта матеріали справи не містять;
- наказом Фонду державного майна України від 10.11.1992 № 477 "Про перетворення підприємств і організацій Українського міжгалузевого державного об`єднання річковий флот "Укррічфлот" в акціонерні товариства" на базі державного майна транзитного (магістрального) флоту, головного підприємства, 20-ти підприємств та структурних одиниць "Укррічфлот" (згідно з  додатком № 1) створено Державну акціонерну судноплавну компанію "Укррічфлот" шляхом випуску акцій на повну вартість її майна, а на базі інших підприємств міжгалузевого державного об`єднання "Укррічфлот", що не увійшли до судноплавної компанії (згідно з додатком № 2, у тому числі Київський річковий порт) створено окремі акціонерні підприємства;
- наказом Фонду державного майна України від 15.01.1993 № 25 затверджено статут Акціонерного товариства "Київський річковий порт", який створено Фондом державного майна України у спосіб перетворення Державного підприємства "Київський річковий порт" в акціонерне товариство, шляхом випуску акцій на повну вартість його майна;
- Подільською районною державною адміністрацією у м. Києві видано свідоцтво № 1205 про перереєстрацію Акціонерного товариства "Київський річковий порт", державний реєстраційний номер 0089-1216 AО від 29.04.1993;
- відповідно до пункту 1.1 Статуту ПрАТ "Київський річковий порт", затвердженого рішенням загальних зборів Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт", протокол від 18.04.218 б/н, ПрАТ "Київський річковий порт" є новим найменуванням Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт", Відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт", яке було засноване Фондом державного майна України шляхом перетворення Державного Київського річкового порту Українського міжгалузевого державного об`єднання річкового флоту "Укррічфлот" у відкрите акціонерне товариство відповідно до законів України "Про підприємства в Україні", "Про господарські товариства", "Про цінні папери та фондовий ринок", "Про приватизацію майна державних підприємств", Указу Президента України "Про корпоратизацію підприємств" від 15.06.1993 та наказів Фонду державного майна України від 10.11.1992 № 477 та від 03.12.1992 № 537;
- ПрАТ "Київський річковий порт" з часу його державної реєстрації є правонаступником Державного Київського річкового порту Українського міжгалузевого державного об`єднання річкового флоту "Укррічфлот" з переходом до нього усіх майнових прав і обов`язків та Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт".
Отже, суди установили, що ПрАТ "Київський річковий порт" на підставі акта на право користування землею від 25.04.1963 № 51, виданого виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих, набуло право постійного користування земельними ділянками загальною площею 145,15 га згідно з планом і описом меж, які є невід`ємною частиною акта та на даний час таке право припинено не було. Вказані обставини не заперечувались сторонами.
4.3. До набрання чинності Земельним кодексом України земельні правовідносини послідовно регулювалися Земельним кодексом УРСР від 08.07.1970 (чинного до 14.03.1991), який передбачав тимчасове (короткострокове - до трьох років, довгострокове - від трьох до десяти років) і безстрокове (постійне) користування, та Земельним кодексом України (в  редакції, чинній з 15.03.1991), який розмежовував тимчасове і постійне користування землею. 
При цьому безстроковим (постійним) визнавалося землекористування без заздалегідь встановленого строку.
За змістом частини 1 статті 92 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - здійснення реєстрації) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 15.11.2021 у справі № 906/620/19 викладено висновок, відповідно до якого право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду (пункт 85 постанови).
У цій постанові Верховний Суд також дійшов висновку, що право постійного користування землею, яке виникло в суб`єкта господарювання до набрання чинності ЗК України - 01 січня 2002 року, продовжує зберігатися у подальшому, а отже, може переходити від підприємства до його правонаступника навіть якщо чинне законодавство вже не передбачає підстав для набуття права постійного користування землею для такої особи.
Згідно зі статтею 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Так, пунктом 8 частини 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 01.01.2013.
Відповідно до пунктів 2, 10 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) тощо. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.
4.4. Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України.
Однак, як установили суди попередніх інстанцій, матеріали справи не місять доказів наявності підстав для припинення у відповідача права постійного користування земельними ділянками право постійного користування якими посвідчено актом на право користування землею від 25.04.1963 № 51.
4.5. Суди також установили, що 20.04.2017 Київською міською радою прийнято рішення № 241/2463, яким затверджено Порядок набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві (далі - Порядок), яким з урахуванням редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено таке:
-  уповноважено Київського міського голову або заступника міського голови - секретаря Київської міської ради надавати резолюції (доручення) до заяви на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункт 3 Порядку);
- заяви на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, а також заяви про надання згоди на відновлення меж земельної ділянки та на поділ чи об`єднання земельних ділянок у строк, що не перевищує один робочий день, передаються приймальнею Київської міської ради з земельних питань до секретаріату Київської міської ради для підготовки резолюції (доручення) Київського міського голови або заступника міського голови - секретаря Київської міської ради (пункт 2.9 Порядку);
- секретаріат Київської міської ради у строк, що не перевищує трьох робочих днів, передає резолюцію (доручення) Київського міського голови або заступника міського голови - секретаря Київської міської ради разом із заявами, визначеними пунктом 2.9 цього Порядку, до приймальні Київської міської ради з земельних питань (пункт 2.10 Порядку);
- приймальня Київської міської ради з земельних питань після надходження резолюції (доручення) Київського міського голови або заступника міського голови - секретаря Київської міської ради до заяв, визначених пунктом 2.9 цього Порядку, видає зацікавленій особі або уповноваженому нею представнику під час звернення резолюцію (доручення) Київського міського голови або заступника міського голови - секретаря Київської міської ради до цих заяв та матеріали для розроблення технічної документації із землеустрою (у разі їх наявності). Видача резолюції (доручення) Київського міського голови або заступника міського голови - секретаря Київської міської ради до заяв, визначених пунктом 2.9 цього Порядку, вважається повідомленням заявнику про результати розгляду цих заяв (пункт 2.11 Порядку);
- технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок розробляється на підставі резолюції (доручення) Київського міського голови або заступника міського голови - секретаря Київської міської ради на розроблення такої документації, (пункт 3.2 Порядку);
- при розробці документації із землеустрою враховуються дані міського земельного кадастру, містобудівного кадастру та Державного земельного кадастру, програм щодо використання земель та їх правовий режим (пункт 3.4. Порядку).
4.6. 18.09.2018 ПрАТ "Київський річковий порт" звернулось до Київської міської ради з заявою на розроблення технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки орієнтовною площею 12,5 га на вул. Набережно-Хрещатицькій у місті Києві, цільове призначення: для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового порту; вид права, на якому зацікавлена особа має намір одержати земельну ділянку: постійне користування.
Департаментом земельних ресурсів, на підставі резолюції (доручення) заступника міського голови - секретаря Київської міської ради від 20.09.2018 та відповідно до пункту 2.10 Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 № 241/2463, статті 55 Закону України "Про землеустрій" надано згоду, оформлену листом від 12.04.2019 № 0570202/2-7244, на встановлення (відновлення) меж земельних ділянок комунальної власності територіальної громади міста Києва площею 12,30 га (обліковий код 85:316:0069к) та 0,21 га (обліковий код 85:316:0072к) для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового порту на вул. Набережно- Хрещатицькій у місті Києві.
ТОВ "Земля-2000" було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ПрАТ "Київський річковий порт" для експлуатації та обслуговування будівель і споруд порту на вул. Набережно- Хрещатицькій у Подільському районі м. Києва (облікові коди 85:316:069, 85:316:072) площами 12,2332 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0069) та 0,2142 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0072).
23.05.2019 державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у м. Києві на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснено державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельних ділянок площами 12,2332 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0069) та 0,2142 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0072) на вул. Набережно-Хрещатицькій у Подільському районі міста Києва.
29.05.2019 державним реєстратором КП "Реєстратор" Столяровим Е. О. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради право комунальної власності на земельні ділянки площами 12,2332 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0069) та 0,2142 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0072) для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового порту на вул. Набережно-Хрещатицькій у Подільському районі міста Києва, а за ПрАТ "Київський річковий порт" зареєстровано право постійного користування даними земельними ділянками.
4.7. Предметом позову у справі, яка розглядається є вимоги прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради до ПрАТ "Київський річковий порт" про: скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 29.05.2019 та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права комунальної власності на спірні земельні ділянки за територіальною громадою в особі Київської міської ради, з припиненням вказаного права; скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 29.05.2019 та здійснену на його підставі реєстрацію права постійного користування спірними земельними ділянками за ПрАТ "Київський річковий порт", з припиненням вказаного права; скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок у Державному земельному кадастрі та закриття щодо них Поземельну книгу. Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор посилався на невідповідність технічної документації нормам законодавства та віднесенні спірних земельних ділянок до земель житлової та громадської забудови, з безпідставним визначенням їх цільового призначення (для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури) без прийняття рішення уповноваженим органом, 
4.8. Закон України "Про землеустрій" визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування у статті 1 якого наведені визначення поняття та, зокрема, передбачено, що землеустрій - сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил; документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель тощо; технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування; цільове призначення земельної ділянки - допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення.
У статті 55 Закону України "Про землеустрій" (у редакції на час розроблення технічної документації) закріплений порядок розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передбачено, що Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.
Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.
Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.
Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: а) завдання на складання технічної документації із землеустрою; б) пояснювальну записку; в) рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом); г) згоду власника земельної ділянки, а для земель державної та комунальної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на відновлення меж земельної ділянки користувачем; г) довідку, що містить узагальнену інформацію про землі (території); д) копію документа, що посвідчує фізичну особу, або копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; е) копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі проведення робіт щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); є) копію правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (за умови якщо права власності на такі об`єкти зареєстровані); ж) матеріали польових топографо-геодезичних робіт; з) план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів); и) кадастровий план земельної ділянки; і) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; ї) у разі необхідності документ, що підтверджує повноваження особи діяти від імені власника (користувача) земельної ділянки при встановленні (відновленні) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); й) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, що включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.
Порядок проведення інвентаризації земель, затверджений постановою  Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 513 (у редакції, чинній на час розробленя технічної документації ТОВ "Земля-2000) установлює вимоги до проведення інвентаризації земель під час здійснення землеустрою та складення за її результатами технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель, у пункті 7 якого передбачено, що вихідними даними для проведення інвентаризації земель є: матеріали з Державного фонду документації із землеустрою; відомості з Державного земельного кадастру в паперовій та електронній формі, у тому числі Поземельної книги; книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; файлів обміну даними про результати робіт із землеустрою; містобудівна документація, затверджена в установленому законодавством порядку; планово-картографічні матеріали, в тому числі ортофотоплани, складені за результатами виконання робіт відповідно до Угоди про позику (Проект "Видача державних актів на право власності на землю у сільській місцевості та розвиток системи кадастру") між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку; відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень; копії документів, що посвідчують право на земельну ділянку або підтверджують сплату земельного податку; матеріали, підготовлені за результатами обстеження земельних ділянок щодо їх якісного стану. Під час проведення інвентаризації земель використовуються матеріали аерофотозйомки, лісовпорядкування, проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, схеми формування екомережі, програми у сфері формування, збереження та використання екомережі.
Підставою для проведення інвентаризації земель є рішення відповідного органу виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим чи органу місцевого самоврядування щодо виконання відповідних робіт, договори, укладені між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, судові рішення (пункт 8 Порядку інвентаризації земель).
Крім того, за змістом пункту 115 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки (пункт 115).
4.9. Суди попередніх інстанцій установили, що згідно з висновком експертів за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 05.07.2024 № 22929/23-41, експертизою встановлене таке:
1. Земельні ділянки, щодо яких ТОВ "Земля-2000" розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ПрАТ "Київський річковий порт" для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового порту на вул. Набережно-Хрещатицькій у Подільському районі м. Києва (облікові коди 85:316:069, 85:316:072), є земельними ділянками кадастровий номер 8000000000:85:316:0069, площею 12,2332 га та кадастровий номер 8000000000:85:316:0072, площею 0,2142 га, які розташовані за адресою: м. Київ, район Подільський, вул. Набережно-Хрещатицька;
2. Земельна ділянка кадастровий номер 8000000000:85:316:0069, площею 12,2332 га, та земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:85:316:0072, площею 0,2142 га, розташовані за адресою: м. Київ, район Подільський, вул. Набережно-Хрещатицька, державна реєстрація яких проведена на підставі технічної документації із землеустрою, розробленої ТОВ "Земля-2000", є земельними ділянками право на які посвідчено актом на право користування землею, виданим виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих 25.04.1963 та зареєстрованим в державній книзі реєстрації землекористувань 25.04.1963 за № 51, а саме земельною ділянкою № 3 (вантажний порт);
3. Фактичні технічні характеристики земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:85:316:0072 співпадають із технічними характеристиками цієї земельної ділянки, які визначені технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ПрАТ "Київський річковий порт" для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового порту на вул. Набережно- Хрещатицькій у Подільському районі м. Києва (облікові коди 85:316:069, 85:316:072), розробленою ТОВ "Земля-2000", та відомості про які внесені до бази даних Державного земельного кадастру.
Фактичні технічні характеристики земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:85:316:0069 не повністю співпадають із технічними характеристиками цієї земельної ділянки, які визначені технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ПрАТ "Київський річковий порт" для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового порту на вул. Набережно-Хрещатицькій у Подільському районі м. Києва (облікові коди 85:316:069, 85:316:072), розробленою ТОВ "Земля-2000", та відомості про які внесені до бази даних Державного земельного кадастру, а саме в частині фактичних південно-західних меж земельної ділянки та фактичної площі земельної ділянки, яка становить 12,1181 га та на 0,1151 га є меншою від площі, яка визначена вказаною документацією із землеустрою;
4. За результатами досліджень технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ПрАТ "Київський річковий порт" для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового порту на вул. Набережно-Хрещатицькій у Подільському районі м. Києва (облікові коди 85:316:069, 85:316:072), розробленої ТОВ "Земля-2000", невідповідностей вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, які могли вплинути на результати заходів передбачених цією документацією із землеустрою, не виявлено.
4.10. Суд апеляційної інстанції стосовно доводів прокурора про безпідставність прийняття судом першої інстанції висновку експертів, зазначив про ненадання прокурором жодних доказів на спростування висновків, які були зроблені експертами, як й не було ініційовано прокурором питання про призначення додаткової чи повторної експертизи у зв`язку із можливими недоліками висновку експертів. 
Крім того суд апеляційної інстанції акцентував увагу на тому, що зазначаючи про недоведеність того, що спірні земельні ділянки є земельними ділянками право на які посвідчено актом на право користування землею від 25.04.1963 № 51, прокурор не надав жодних доказів на підтвердження таких доводів.
Разом з цим, суди вказали на те, що згода Департаменту земельних ресурсів, на підставі резолюції (доручення) заступника міського голови - секретаря Київської міської ради від 20.09.2018, оформлена листом від 12.04.2019 № 0570202/2-7244, на встановлення (відновлення) меж земельних ділянок комунальної власності територіальної громади міста Києва площею 12,30 га (обліковий код 85:316:0069к) та 0,21 га (обліковий код 85:316:0072к) для експлуатації та обслуговування будівель і споруд річкового порту на вул. Набережно-Хрещатицькій у місті Києві, фактично підтверджує те, що спірні земельні ділянки перебувають у постійному користування відповідача та є земельними ділянками право на які посвідчено актом на право користування землею від 25.04.1963 № 51.
4.11. За змістом частини 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, що виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
При цьому відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 зазначеного Кодексу).
Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 цього Кодексу).
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Аналіз змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Одночасно статтею 86 цього Кодексу передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Крім того у пунктах 1-3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
4.12. Суди попередніх інстанцій установили, що наявними у матеріалах справи доказами в їх сукупності з більшою вірогідністю підтверджується те, що спірні земельні ділянки, розташовані за адресою: м. Київ, район Подільський, вул. Набережно-Хрещатицька, державна реєстрація яких проведена на підставі технічної документації із землеустрою, розробленої ТОВ "Земля-2000", є земельними ділянками право на які посвідчено актом на право користування землею, виданим виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих 25.04.1963 та зареєстрованим в державній книзі реєстрації землекористувань 25.04.1963 за № 51, а саме - земельною ділянкою № 3 (вантажний порт).
При цьому наявними у матеріалах справи доказами спростовується твердження прокурора про те, що у технічній документації із землеустрою відсутні відомості, згідно з якими можливо встановити належність спірних земельних ділянок площами, на які розроблено дану технічну документацію, до земельних ділянок, які були передані ПрАТ "Київський річковий порт" у постійне користування за державним актом від 25.04.1963 № 51.
4.13. Стосовно посилань прокурора на те, що документація із землеустрою не відповідає вимогам земельного законодавства, чинного на момент її розроблення, а тому не могла бути підставою для державної реєстрації 23.05.2019 спірних земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, у зв`язку із незатвердженням її Київською міською радою або її уповноваженим органом, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до пункту 12 Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 № 241/2463, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), відповідно до якої не передбачається передача земельних ділянок комунальної власності у власність чи користування, розроблена по земельних ділянках не зареєстрованих у Державному земельному кадастрі та по земельних ділянках, щодо яких Київська міська рада прийняла рішення про надання (передачу) їх у власність, оренду чи постійне користування до 01.01.2013, не підлягає погодженню або затвердженню Київською міською радою та її виконавчим органом.
4.14. Також суди попередніх інстанцій визнали помилковими доводи прокурора про віднесення спірних земельних ділянок до земель житлової та громадської забудови без рішення власника (позивача) та про безпідставне визначення цільового призначення земельних ділянок  - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури без прийняття рішення уповноваженим органом, що суперечить вимогам чинного законодавства та функціональному призначенню об`єктів нерухомого майна, які розміщені на земельних ділянках, установивши таке.
Станом на дату видачі Київському річковому порту акта на право користування землею від 25.04.1963 № 51 чинним на той час законодавством землі не були поділені на категорії за основним цільовим призначенням.
Згідно з частиною 1 статті 20 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Водночас, суди попередніх інстанцій установили, що у цьому випадку не відбулося зміни цільового призначення спірних земельних ділянок, а відбулося встановлення такого цільового призначення, оскільки Київською міською радою рішення про визначення цільового призначення земельних ділянок, право на які посвідчено актом на право користування землею, виданим виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих 25.04.1963 та зареєстрованим в державній книзі реєстрації землекористувань 25.04.1963 за № 51, а саме - земельною ділянкою № 3 (вантажний порт), не було прийнято.
За змістом статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки.
Абзацом 15 частини 1 статті 1 Закону України "Про землеустрій" (у     редакції, чинній до  23.07.2021) передбачено, що цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Згідно з положеннями абзацу 1 частини 1, частини 2 та абзацу 1 частини 5 статті 20 ЗК України (у редакції, чинній на час розроблення технічної документації) зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім     земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Таким чином, зазначені норми права розрізняють категорії земель за їх цільовим призначенням та види використання земельної ділянки в межах кожної категорії земель. Отже, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу її використання (такі висновки викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.09.2021 у справі №  910/597/18).
Суди попередніх інстанцій зазначали, що зі змісту висновку експерта вбачається, що при дослідженні витягу з містобудівного кадастру експерту не вдалось точно ідентифікувати в межах яких саме територій розташовані спірні земельні ділянки.
Водночас, суди установили, що в наявних в матеріалах справи містобудівних умовах та обмеженнях для проектування об`єкта будівництва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.10.2020 № 76, вказано про те, що функціональне призначення земельних ділянок кадастровий номер 8000000000:85:316:0069 та кадастровий номер 8000000000:85:316:0072 відповідно до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, є територія громадських будівель та споруд.
Суди виходили з того, що землі житлової та громадської забудови та землі транспорту за основним цільовим призначенням є різними категоріями. Спірні земельні ділянки згідно з рішенням Київської міської ради, яке прийнято шляхом затвердження Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року (рішення Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804), віднесені їх власником саме до категорії земель житлової та громадської забудови, а не земель транспорту, що, як зазначили суди, свідчить про те, що визначення цільового призначення спірних земельних ділянок відбулось у відповідності до волі їх власника, а тому визначення виду використання земельних ділянок відповідачем в межах цієї категорії земель є правомірним.
Суд апеляційної інстанції також звернув увагу на те, що з витягів (інформації) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованих 26.10.2022, вбачається, що форма власності спірних земельних ділянок вказана "комунальна" і власником є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.
Таким чином, Київська міська рада (позивач) мала повноваження для зміни цільового призначення спірних земельних ділянок з дати вчинення спірних реєстрації дій - з травня 2019 року, проте таке право не реалізувала.
Також суд апеляційної інстанції зазначив, що враховуючи те, що на земельних ділянках право постійного користування відповідача на які посвідчено актом на право користування землею від  25.04.1963 № 51, розташовані будівлі, споруди, що перебувають у приватній власності відповідача, згідно з положеннями чинного на даний час законодавства, відповідач має право на зміну цільового призначення таких земельних ділянок без відповідного рішення позивача.
4.15. За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. 
Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. 
При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України. 
Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. 
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. 
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16, постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі  № 912/1856/16.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних правовідносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
4.16. Суд апеляційної інстанції установив, що у цьому випадку задоволення позовних вимог не призведе до поновлення тих порушених прав на захист яких подано цей позов.
Крім того суд апеляційної інстанції звернув увагу на тому, що прокурор не довів які права Київської міської ради в особі якої подано позов про скасування реєстрації, у тому числі, за Київською міською радою, з припиненням відповідного права, порушені та яким чином це буде сприяти захисту прав позивача, як власника землі.
4.17. Суд апеляційної інстанції відхилив доводи прокурора про те, що спірні земельні ділянки перебувають в прибережній захисній смузі вздовж річок, навколо водойм та на островах, в якій забороняється будівництво будь-яких споруд та, що також спірні земельні ділянки розташовані в санітарно-захисній зоні навколо об`єкта, в межах якої забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей, вказавши на те, що такі обставини мають досліджуватися при розв`язанні спору щодо правомірності забудови спірних земельних ділянок, що не є предметом розгляду у цій справі з вимогами про скасування державної реєстрації земельних ділянок.
При цьому суд зазначив, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач отримав містобудівні умови та обмеження для проектування будівництва, затверджені наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 22.01.2020 № 76 щодо реконструкції майнового комплексу під багатофункціональний комплекс, якими враховано як наявність прибережної захисної смуги, так і інші обмеження.
4.18. Як вже зазначалося, прокурор оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказував на неврахуванні висновків Верховного Суду, викладених у наведених скаржником постановах, щодо застосування статей 19, 20 Земельного кодексу України та статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" стосовно того, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється виключно на підставі рішень суб`єкта владних повноважень; щодо застосування статей 92, 95, 96 Земельного кодексу України; щодо застосування положень статей 58, 59, 60, 61 Земельного кодексу України, статей 88, 89, 95, 96 Водного кодексу України в частині визначення земель водного фонду та правового режиму їх використання; щодо застосування положень статті 104 Господарського процесуального кодексу України.
4.19. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.
Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
4.20. Так, у справі № 380/5886/22 (постанова Верховного Суду від 02.07.2024), на неврахуванні висновків в якій зазначав у касаційній скарзі прокурор, предмет спору стосувався рішення виконавчого комітету місцевої ради про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки для проєктування об`єкта будівництва. Протиправність такого рішення обґрунтовувалась невідповідністю заявленого замовником наміру забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, що становить правову підставу для відмови у наданні таких вихідних даних;
- у справі № 20/12935/21-а (постанова Верховного Суду від 16.07.2024) предметом позовних вимог було визнання протиправним та нечинним рішення Стрижавської селищної ради від 29.05.2019 № 11 про затвердження містобудівної документації "План зонування території смт Стрижавка Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області" в частині віднесення орендованої позивачем земельної ділянки для іншого сільськогосподарського призначення до зони комерційного використання В-7;
- у справі № 640/23893/19 (постанова Верховного Суду від 02.12.2021) розглядалися вимоги про визнання протиправним та скасування рішення, затвердженого наказом Департаменту містобудування від 30.09.2019 №1232 та зобов`язання Департамент містобудування надати позивачу містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва готельного комплексу з громадськими приміщеннями;
- у справі № 826/1754/18 (постанова Верховного Суду від 13.04.2022) предметом розгляду були вимоги Релігійної громади Української Православної парафії Святителя Петра Могили у Шевченківському районі міста Києва про визнання протиправним та скасування рішення Державної архітектурно-будівельної інспекції України про скасування дії містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки;
- у справі № 263/13201/15-а (постанова Верховного Суду від 29.11.2019) предметом позову були вимоги про визнання незаконними дії головного спеціаліста відділу землеустрою та охорони земель Управління земельних відносин Маріупольської міської ради при проведенні 01.09.2015 перевірки дотримання вимог земельного законодавства позивача та скасування вказівки (попередження), виданої головним спеціалістом про усунення порушення земельного законодавства.
4.21. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень висновків у наведених скаржником постановах Верховного Суду оскільки за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями спірні правовідносини в цій господарській справі та зазначених справах не є подібними з огляду на істотні відмінності в фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних з правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування під час вирішення цього спору вказаних скаржником правових висновків як нерелевантних.
4.22. З цих же підстав колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування висновків Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.11.2024 у справі № 905/20/23, в якій спір виник щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсними договору на виконання сільськогосподарських робіт та договору на поставку зерна майбутнього врожаю відповідно до   положень статей 203, 215, 235 Цивільного кодексу України як удаваних правочинів, що вчинені сторонами з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, та постанову та Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду в постанові від 17.04.2025 у справі № 910/127/21, в якій розглядався спір про припинення права постійного користування відповідача земельними ділянками та зобов`язання повернути земельні ділянки з приведенням їх у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.
4.23. Посилання прокурора на неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування положень статей 58, 59, 60, 61 Земельного кодексу України, статей 88, 89, 95, 96 Водного кодексу України в частині визначення земель водного фонду та правового режиму їх використання також відхиляються, оскільки суди попередніх інстанцій здійснюючи розгляд цієї справи та вирішуючи спір про скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок, не застосовували такі норми матеріального права, а суд апеляційної інстанції лише відхилив доводи прокурора те, що спірні земельні ділянки перебувають в прибережній захисній смузі вздовж річок, навколо водойм та на островах, в якій забороняється будівництво будь-яких споруд та, що також спірні земельні ділянки розташовані в санітарно-захисній зоні навколо об`єкта, в межах якої забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей, вказавши на те, що такі обставини мають досліджуватися при розв`язанні спору щодо правомірності забудови спірних земельних ділянок, що не є предметом розгляду у цій справі з вимогами про скасування державної реєстрації земельних ділянок.
4.24. Не знайшли підтвердження й доводи щодо неврахування судом висновку Верховного Суду щодо застосування статті 104 Господарського процесуального кодексу України і такі доводи свідчать про незгоду скаржника із прийняттям судами висновку експерта до уваги, у той час як суди його дослідили у сукупності з усіма доказами відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України. 
4.25. Отже, проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених скаржником постановах Верховного Суду, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що здійснене судами попередніх інстанцій правозастосування та висновки, наведені в оскаржуваних у цій справі судових рішеннях, не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження. Аналіз висновків, зроблених у оскаржуваних судових рішеннях, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених скаржником постановах Верховного Суду, позаяк вказані скаржником постанови було прийнято судом касаційної інстанції з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідних справах, за інших обставин, встановлених у справі, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідні судові рішення. 
Висновки у наведених скаржником справах та у цій справі, в якій подано касаційну скаргу не 
Зважаючи на викладене, доводи скаржника про неврахування висновків, викладених у вказаних ним постановах Верховного Суду, є безпідставними. 
4.26. Колегія суддів зазначає, що для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність. 
Разом із тим, посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
З огляду на зазначене підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу, не знайшла підтвердження.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
4.27. Щодо оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 4 статті 287 Господарського процесуального кодексу у зв`язку із не дослідженням судами наявних у справі доказів, які підтверджують незаконність реєстрації в Державному земельному кадастрі та визначення категорії спірних земельних ділянок на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), колегія суддів такі доводи відхиляє та вважає за необхідне зазначити, що суди попередніх інстанцій оцінили подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності. Суд апеляційної інстанції дав оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, що відповідає приписам статей 73-80, 86 Господарського процесуального кодексу України.
За результатами касаційного перегляду Судом не встановлено неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень.
Колегія суддів зауважує, що за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, 20.05.2021 у справі №    905/1751/19, від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №    905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №    922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №    910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №    922/2447/21 тощо.
Однак під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість такої підстави касаційного оскарження, а доводи заявника касаційної скарги зводяться до незгоди із судовими рішеннями.
5.  Висновки Верховного Суду
5.1.  Згідно зі статтею  236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 300 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
5.3. Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд, переглянувши оскаржувані у справі судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, вважає, що касаційне провадження у справі за касаційною скаргою, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, слід закрити, а з інших підстав оскарження судових рішень, визначених заявником - залишити судові рішення без змін.   
6. Розподіл судових витрат
6.1.  Оскільки підстав для скасування судового рішення, а також задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі № 910/11678/22, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити. 
2. Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури залишити без задоволення. 
3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі № 910/11678/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.  

Головуючий                                                                                                       Т. Б.  Дроботова
 
Судді                                                                                                      Н. О. Багай                         
                                                                                                              Ю. Я. Чумак