ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 757/33049/22-ц
провадження № 61-6718св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: Київська міська рада, територіальна громада міста Бобровиці Чернігівської області в особі Бобровицької міської ради Бобровицького району Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета  спору:Сьома Київська державна нотаріальна контора, Бобровицька районна державна нотаріальна контора Чернігівської області,	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Даниленко Віталій Валерійович, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року у складі судді Юзькової О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року у складі колегії суддів Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, територіальної громади міста Бобровиці Чернігівської області в особі Бобровицької міської ради Бобровицького району Чернігівської області (далі - Бобровицька міська рада), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Сьома Київська державна нотаріальна контора, Бобровицька районна державна нотаріальна контора Чернігівської області (далі - Бобровицька РДНК), про встановлення факту, що має юридичне значення.
Позов мотивовано тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Бобровиці Чернігівської області померла баба брата позивача -  ОСОБА_4 . 
Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, розташованої за цією ж адресою, та 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат позивача - ОСОБА_5 . Після смерті останнього позивач у встановлений законодавством строк звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав. 02 липня 2020 року Сьома Київська державна нотаріальна контора видала позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . 
Водночас 18 листопада 2022 року Сьома Київська державна нотаріальна контора відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю доказів прийняття спадщини померлим ОСОБА_5 після своєї бабусі ОСОБА_4 . 
Позивач зазначав, що встановлення факту постійного проживання ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , із ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , на день відкриття спадщини має юридичне значення для позивача, а саме для оформлення права на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 .
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , на день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 12 грудня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 передав на розгляд за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва.
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 12 жовтня 2023 року залучив до участі співвідповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 11 липня 2024 року позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів для підтвердження факту спільного постійного проживання його брата ОСОБА_5 з ОСОБА_4 на момент смерті останньої. Доказів того, що  ОСОБА_5 звертався до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_4 матеріали справи не містять.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Даниленко В. В., оскаржив його в апеляційному порядку.
Київський апеляційний суд постановою від 14 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року залишив без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у позові, зазначивши, що  позивач не довів, що за життя його брат ОСОБА_5 вчиняв дії для оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 , а також не надав доказів, які б свідчили про прийняття ним спадщини на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у травні 2025 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Даниленко В. В., просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивач посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17.
Також посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги надані позивачем докази (акт про спільне проживання, копії про сплату комунальних послуг, копію договору оренди тощо), які підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_4 .
Зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідків, чим позбавив позивача процесуальної можливості доведення вимог позову. 
У липні 2025 року Київська міська рада надала пояснення на касаційну скаргу, які по суті є відзивом на касаційну скаргу, в яких викладено заперечення на доводи касаційної скарги, які відповідач вважає необґрунтованими та безпідставними, просить прийняти судове рішення відповідно до чинного законодавства.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , є матір`ю позивача ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_5 .  
ОСОБА_8 є батьком ОСОБА_5 , чоловіком ОСОБА_2 та сином ОСОБА_4 . 
ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 17 листопада 1999 року, виданих державним нотаріусом Бобровицької районної державної нотаріальної контори за реєстровимb номерами 2377, 2379, належав будинок та земельна ділянка, розташовані на АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_8 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .
28 жовтня 2009 року ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Бобровицького районного нотаріального округу Чернігівської області Андрюхіної Л. М. із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її сина ОСОБА_8 . На підставі цієї заяви відкрита спадкова справа № 1165/2009, свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалось.
Згідно з копією довідки Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-10» Дарницького району міста Києва від 22 липня 2015 року № 140 ОСОБА_5 з 07 лютого 1991 року до дати видачі цієї довідки був зареєстрований та проживав в квартирі АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 . 
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 за законом були ОСОБА_5 (онук) та ОСОБА_9 (племінник).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .
Відповідно до копії спадкової справи № 493/2017 до майна померлого ОСОБА_5 відкрилася спадщина на підставі заяви його двоюрідного дядька ОСОБА_9 від 20 вересня 2017 року. Також із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 21 жовтня 2017 року звернувся брат ОСОБА_5 - ОСОБА_1 . 
Відповідно до копії спадкової справи № 450/2017 із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_4 23 жовтня 2017 року звернувся її племінник ОСОБА_9 . Листом від 23 жовтня 2017 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку із пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.
Бобровицький районний суд Чернігівської області рішенням від 26 вересня 2018 року у справі № 729/797/18 ОСОБА_9 визначив додатковий строк у три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Рішення набрало законної сили 12 квітня 2023 року.
ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_9 помер, його спадкоємицями є дочка ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_3 
02 липня 2020 року державний нотаріус Сьомої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 видав свідоцтво про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті його брата ОСОБА_5 , на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , що належала на підставі свідоцтва про право власності ОСОБА_8 .
Сьома Київська державна нотаріальна контора постановою від 18 листопада 2022 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що відсутні докази прийняття спадщини померлим ОСОБА_5 після баби ОСОБА_4 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 зазначав, що після смерті  ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, розташованих на АДРЕСА_1 ,  та 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 . 
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 за законом були ОСОБА_5 (онук) та ОСОБА_9 (племінник).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , із заявами про прийняття спадщини після смерті якого звернулися  ОСОБА_9 та брат спадкодавця ОСОБА_1 .
Бобровицький районний суд Чернігівської області рішенням від 26 вересня 2018 року у справі № 729/797/18 ОСОБА_9 визначив додатковий строк у три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Рішення набрало законної сили 12 квітня 2023 року.
ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_9 помер, його спадкоємицями є відповідачі у справі - дочка ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_3 
02 липня 2020 року державний нотаріус Сьомої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 видав свідоцтво про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті його брата ОСОБА_5 , на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , що належала на підставі свідоцтва про право власності ОСОБА_8 , який спадщину фактично прийняв, але не оформив своїх спадкових прав.
Сьома Київська державна нотаріальна контора постановою від 18 листопада 2022 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що відсутні докази прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_4 .
Позивач вважав, що встановлення факту проживання ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , на день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 має юридичне значення та є необхідним для оформлення спадкових прав щодо майна  ОСОБА_4 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечували. Зазначили, що жодних належних, допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_4 на день відкриття спадщини не надано. Позивач не надав довідки Бобровицької міської ради Чернігівської області щодо проживання ОСОБА_5 у АДРЕСА_1 в будь-який проміжок часу та (або) інші докази на підтвердження цієї обставини. 
Також відповідачі зазначали, що Бобровицький районний суд Чернігівської області рішенням від 26 серпня 2018 року у справі № 729/797/18 за позовом ОСОБА_9 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до Бобровицької міської об`єднаної територіальної громади в особі Бобровицької міської ради Чернігівської області про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, встановлено, що ОСОБА_4 на день своєї смерті постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 та що з нею ніхто не проживав. 
Відповідачі вважали, що відсутні будь-які докази того, що після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 до смерті онука ОСОБА_5 04 серпня 2017 року останній бажав оформити чи намагався поновити свої права на спадщину після смерті баби. Водночас ОСОБА_9 за життя з метою прийняття спадщини звернувся до Бобровицької державної нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини за померлою тіткою ОСОБА_4 .
Оскільки ОСОБА_3 й ОСОБА_2 не визнають обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує позов, то відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства України останній має довести ці обставини належними, допустимими й достатніми доказами у позовному провадженні. 
Місцевий суд, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , керувався тим, що позивач не довів, що за життя його брат ОСОБА_5 вчиняв дії для оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 , а також не надав доказів, які б свідчили про прийняття ним спадщини на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком судів з огляду на таке.
Згідно із частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У частині першій статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. 
У справах про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем у разі наявності спору, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент відкриття спадщини не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. 
Положення частини третьої статті 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц). 
У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем (постанова Верховного Суду від 12 липня 2022 року у справі № 295/15914/19).
Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій у акті про спільне проживання від 04 листопада 2017 року, складеного сусідами  ОСОБА_4 , вказано, що внук ОСОБА_4   ОСОБА_5 , починаючи з липня 2011 року до серпня 2017 року проживав разом з нею у АДРЕСА_1 . 
Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-10» Дарницького району міста Києва від 22 липня 2015 року № 140 ОСОБА_5 з 07 лютого 1991 року до дати видачі цієї довідки був зареєстрований та проживав в квартирі АДРЕСА_2 .
Бобровицький районний суд Чернігівської області рішенням від 26 вересня 2018 року у справі № 729/797/18 ОСОБА_9 визначив додатковий строк у три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Рішення набрало законної сили 12 квітня 2023 року.
Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_4 на день своєї смерті постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 та що з нею ніхто не проживав.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Суди першої та апеляційної інстанцій, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу, наданого ОСОБА_1 на підтвердження факту проживання його брата ОСОБА_5 з бабою  ОСОБА_4 , а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, обґрунтовано виснували, що наявних у справі доказів недостатньо для висновку, що ОСОБА_5 проживав із спадкодавцем ОСОБА_4 на момент її смерті у АДРЕСА_1 .
Колегія суддів погоджується з висновками судів, що позивач не надав переконливих доказів, які б однозначно свідчили про постійне спільне проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_4 на момент відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зокрема, квитанції про сплату комунальних послуг, акт заміни лічильника, договір оренди та довідка про звільнення не містять відомостей, які б підтверджували факт проживання саме в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Акт про спільне проживання суперечить іншим доказам, зокрема довідці Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-10», яка підтверджує реєстрацію та проживання ОСОБА_5 у АДРЕСА_3 з 1991 року до 2015 року. 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17, є безпідставними з огляду на таке.
У справі № 404/2163/16 правовідносини стосуються усунення особи від права на спадкування за законом, тобто регулюються положеннями статті 1224 ЦК України, де доведенню підлягали обставини, що ця особа ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Отже, зазначені правовідносини є відмінними від правовідносин у справі, що переглядається.
У справі № 484/747/17 суди розглядали позов про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позову, керувався тим, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
У справі № 222/1109/17 суди першої та апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позову про встановлення факту постійного проживання померлої матері позивачки разом з померлою бабою позивачки на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини та визнання за позивачкою права власності на майно в порядку спадкування за законом з тих підстав, що мати позивачки не була зареєстрована за місцем проживання спадкодавця. Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, вважав помилковим висновок суду про те, що сама собою відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця є підтвердженням того, що спадкоємець не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. При цьому апеляційний суд не дав належної оцінки іншим наданим позивачем доказам.
На відміну від зазначених справ, у справі, що переглядається,  суди дослідили надані позивачем докази, надавши належну оцінку обставинам справи у контексті застосування частини третьої статті 1268 ЦК України, зокрема щодо місць реєстрації та проживання спадкоємця та спадкодавця, а також інші докази, якими   ОСОБА_1 доводив факт проживання ОСОБА_5 разом із спадкодавцем ОСОБА_4  на час відкриття спадщини. 
Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, оскільки у наведених як приклад неоднакового застосування норм права постановах Верховним Судом встановлено обставини, відмінні, від тих, які встановлено в оскаржуваних судових рішеннях у розглядуваній справі.
Доводи заявника щодо безпідставної відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання про виклик свідків були предметом оцінки апеляційного суду, який обґрунтовано зазначив, що показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. 
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 569/10171/21.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, судові рішення є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Даниленко Віталій Валерійович, залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                     І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк