УХВАЛА 
16 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 335/13040/24
провадження № 61-12452ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Запорізького районного суду Запорізької області перебуває цивільна справа за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, у якій позивач просить стягнути з відповідачки 2 018 255,08 грн компенсації частки проданого спільного майна подружжя.
В ході судового розгляду позивач подав заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просив накласти арешт на усе рухоме та нерухоме майно, банківські рахунки, що належить ОСОБА_1 , в тому числі на належні їй квартири за адресою: 1) АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2431682623101; 2) 
АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1680062423101.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 
2025 року у задоволенні заяви  ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 задоволено частково.
Накладено арешт на квартири за адресами: 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1680062423101, що зареєстровані на праві власності (1/1) за ОСОБА_4 в межах суми позовних вимог 2 018 255,08 грн. В задоволенні іншої частини заяви відмовлено.
07 жовтня 2025 року через підсистему Електронний суд ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду 
від 10 вересня 2025 року, яку просить скасувати.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що на момент придбання квартир, на які апеляційним судом було накладено арешт, ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , а тому вказані квартири належать до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Звертає увагу, що апеляційним судом вжито заходи забезпечення позову щодо нерухомого майна, яке належить на праві спільної сумісної власності  ОСОБА_5 , який не був залучений до участі у розгляді цієї справи.
Заявниця вважає, що суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині постанови не навів обґрунтованих обставин, які б підтверджували утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі не вжиття заходів забезпечення позову. Наголошує, що квартири, на які накладено арешт, не є предметом розглядуваного спору.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову після їх перегляду в апеляційному порядку.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 
частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено, чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед не може бути визначено результат розгляду справи по суті спору.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 травня 
2020 року у справі № 755/15345/17-ц, від 21 квітня 2022 року у справі 
№ 592/7729/18, від 30 серпня 2023 року у справі № 753/23090/21.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у розглядуваній справі позивачем заявлено вимоги про стягнення із  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 018 255,08 грн компенсації частки проданого відповідачкою спільного майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що  ОСОБА_1 продала спільне майно подружжя у вигляді двох земельних ділянок, придбаних під час шлюбу, кошти від продажу яких мали бути спрямовані на придбання для їх спільного повнолітнього сина ОСОБА_3 квартири та машини, а залишок коштів мав бути поділений між позивачем та відповідачем, як колишнім подружжям. Натомість, ОСОБА_1 на отримані від продажу двох земельних ділянок кошти придбала майно, яке оформила на себе, а саме: дві квартири, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; два автомобіля: Skoda Oktavia tour 2008 державний номерний знак НОМЕР_1 та Skoda Oktavia 2010 державний номерний знак НОМЕР_2 .
Встановивши, що між сторонами виник та існує спір з приводу стягнення грошових коштів в сумі 2 018 255,08 грн, апеляційний суд, з огляду на баланс інтересів сторін та попередження негативних наслідків у вигляді утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, які можуть настати у випадку відчуження відповідачкою нерухомого майна, дійшов обґрунтованого висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на дві квартири, право власності на які зареєстроване за  ОСОБА_1 , в межах суми позовних вимог 2 018 255,08 грн.
Верховний Суд у постанові від 03 березня 2023 року в справі № 905/448/22 звертав увагу, що вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Застосовані судом заходи забезпечення позову не перешкоджають користуванню квартирами, носять тимчасовий характер та спрямовані, зокрема, на унеможливлення зміни власника майна до вирішення спору судом.
ОСОБА_1 не позбавлена права, за наявності передбачених законом підстав (глава 10 розділу І ЦПК України), ініціювати перед судом питання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим; скасування заходів забезпечення позову; відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову.
Оцінка обґрунтованості та доведеності позовних вимог, при вирішенні питання про забезпечення позову не здійснюється.
Щодо посилань заявниці на те, що оскарженою постановою апеляційного суду вирішені питання про права, свободи, інтереси та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, колегія суддів звертає увагу, що окрім 
 ОСОБА_1 постанову апеляційного суду ніхто не оскаржує.
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 висновків апеляційного суду не спростовують.
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування апеляційним судом норм права при вирішенні питання про наявність підстав для забезпечення позову є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду 
від 10 вересня 2025 року у справі № 335/13040/24.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников