Окрема думка судді К. М. Пількова 
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.07.2025 
у справі № 826/15959/18 (провадження № 11-35апп25)
 
Велика Палата Верховного Суду постановою від 10.07.2025 у цій справі задовольнила касаційну скаргу Верховного Суду України (далі також - відповідач-1, ВС України), скасувала рішення судів першої та апеляційної інстанційв частині задоволення позовних вимог та ухвалила в цій частині нове рішення, яким відмовила у задоволенні позову ОСОБА_1 (далі - Позивач) до ВС України, Верховного Суду (далі також - відповідач-2, ВС), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - третя особа, ВККС), про зобов`язання ВС України здійснити перерахунок заробітної плати Позивачу в повному обсязі з урахуванням премій та іншій надбавок, ураховуючи пункт 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VІІ «Про судоустрій та статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) у період з 01 січня 2017 року по теперішній час та виплату належної Позивачу заробітної плати.
З цим рішенням Великої Палати не погоджуюсь і нижче висловлюю мотиви незгоди.
У цій справі Позивач звернувся до суду з позовом до ВС України, ВС, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ВККС, у якому просив: зобов`язати ВС України здійснити Позивачу перерахунок заробітної плати (щомісячного довічного грошового утримання), ураховуючи пункт 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, у повному обсязі з урахуванням премій та інших надбавок, визначених цим Законом, у період з 1 січня 2017 року по теперішній час; зобов`язати ВС України виплатити належну йому заробітну плату (щомісячне довічне грошове утримання); зобов`язати ВС провести необхідне фінансування видатків на забезпечення перерахунку його заробітної плати.
Позивач вважав, що він обраний суддею ВС України безстроково. ВККС протягом встановленого законом строку не прийняла щодо нього рішення про підтвердження здатності здійснювати правосуддя з незалежних від нього причин, а тому він уважає, що де-факто держава підтвердила його здатність здійснювати правосуддя у найвищій судовій інстанції. 
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 26.10.2020 , залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 , позов задовольнив частково: зобов`язав ВС України здійснити перерахунок заробітної плати Позивачу у повному обсязі, ураховуючи пункт 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, з урахуванням премій та інших надбавок, визначених Законом № 1402-VIII, у період з 1 січня 2017 року по теперішній час та виплатити належну Позивачу заробітну плату. В іншій частині позову відмовив.
Рішення судів обґрунтоване посиланням на рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020  № 2-р/2020, у якому зазначено, що судді ВС України мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді ВС. Отже, фактична диференціація суддів ВС України та суддів ВС не узгоджується з принципом незмінюваності суддів, що є складовою конституційної гарантії незалежності суддів.
Велика Палата з рішеннями судів не погодилась. Однак при цьому вона також виходила з того, що «Конституційний Суд України прийняв Рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 у справі № 1-15/2018(4086/16), яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII зі змінами, а саме положення пункту 7 «та ліквідуються» в частині ВС України; пункту 14 «судді Верховного Суду»; пункту 25. 
Зокрема, за змістом цього Рішення, Конституційний Суд України, провівши порівняльний аналіз положень Конституції України до та після внесення до неї змін Законом № 1401-VIII, приписів Закону № 2453-VI зі змінами та Закону № 1402-VIII, дійшов висновку, що немає відмінностей між юридичним статусом судді ВС України та судді ВС.
Як зауважив Конституційний Суд України, перейменування закріпленого в Конституції України органу - ВС України - не може відбуватися без переведення суддів ВС України на посади суддів ВС, оскільки немає відмінностей між юридичним статусом судді ВС України та судді ВС, а вилучення слова «України» - власної назви держави - зі словесної конструкції «Верховний Суд України» не може бути підставою для звільнення всіх суддів ВС України або їх переведення до іншого суду, тим більше суду нижчої інстанції.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що судді ВС України мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді ВС. Відтак фактична диференціація суддів ВС України та суддів ВС не узгоджується з принципом незмінюваності суддів, що є складовою конституційної гарантії незалежності суддів (пункт 13 мотивувальної частини зазначеного Рішення)» (§§ 71, 72 постанови Великої Палати).
Далі Велика Палата звернула увагу на те, що на підставі приписів частини другої статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (§ 75 постанови), і що «саме з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 3-р(II)/2024 втратили чинність приписи пункту 7, 14 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII щодо ВС України» (§ 77 постанови).
Однак далі Велика Палата помилково, на мою думку, виснувала, що «до 18 лютого 2020 року пункт 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII мав юридичну силу щодо суддів ВС України, обраних на посади до дня набрання чинності Законом № 1401-VIII, і унормовував, що суддівська винагорода цих суддів визначається Законом № 2453-VI», так, ніби це означає обов`язковість застосування цих положень судом.
Верховенство право в українському адміністративному судочинстві реалізується, зокрема, й через повноваження адміністративного суду, якщо він доходить висновку, що закон суперечить Конституції України, не застосовувати такий закон, а застосовувати норми Конституції України як норми прямої дії (частина четверта статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України).
Тобто те, що визнані неконституційними положення пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII не втратили чинності до 18.02.2020, не означає, що адміністративний суд мав їх застосовувати до відносин, які склались до цієї дати. Навіть за відсутності рішення Конституційного Суду адміністративний суд мав дійти такого ж висновку, якого дійшов Конституційний Суд, і не застосовувати це положення закону.
Відсутність відмінностей між юридичним статусом судді ВС України та судді ВС, на якій зауважив Конституційний Суд у своєму рішенні, має вирішальне значення, тому посилання Великої Палати на те, що «ОСОБА_1 станом на дату ухвалення судом першої інстанції рішення перебував у штаті ВС України і чинне на той час законодавство не врегульовувало питання щодо переведення суддів ВС України до ВС» не може виправдовувати неврахування цього єдиного статусу.
З огляду на наведене, вважаю, що рішення та постанова судів першої та апеляційної інстанцій підлягали залишенню без змін з наведених вище мотивів, а подану касаційну скаргу належало залишити без задоволення.
Суддя                                                                                                                              К. М. Пільков