ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
13 листопада  2025 року
м. Київ
справа № 522/3619/18
провадження № 51- 3147 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 ,
прокурора                                                     ОСОБА_5 , 
захисника                                                       ОСОБА_6 , 
засудженої                                                     ОСОБА_7 ( у режимі відеоконференції), 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_7   на ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 травня 2024 року у  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018160500000377,  за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше судимої:                      1) 21.12.2016 вироком Київського районного суду міста Одеси  за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75  КК України  звільнена від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки;                       2) 31.10.2017 вироком Приморського районного суду міста Одеси за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн;
у вчиненні кримінальних правопорушень,  передбачених  ч.2 ст. 185, ч.2 ст.187  КК України. 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за: 
- ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією належного їй майна;
- ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк  3 роки.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією належного їй майна. 
На підставі ст. 71 КК України  до призначеного покарання шляхом часткового складання приєднано частину невідбутого покарання за вироком Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року та ОСОБА_7    визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією належного їй майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту її фактичного затримання, а саме з 14 січня 2018 року. 
На підставі ч.5 ст. 72 КК України зараховано у строк покарання період попереднього ув'язнення з 14 січня 2018 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку день за день. 
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні. 
Цим же вироком  засуджено ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,  судові рішення щодо яких не  оскаржуються.  
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 травня 2024 року вирок суду місцевого суду залишено без зміни, а апеляційні  скарги обвинувачених та їх захисників   -  без задоволення. 
Судами встановлено, що 14 січня 2018 року приблизно о 02:00,   ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку № 81 по вулиці Катерининська  в м. Одесі,  діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою групою осіб разом з ОСОБА_8 та  ОСОБА_9 вчинили  напад  на ОСОБА_10 ,  застосувавши насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого у момент заподіяння, а саме раптово завдали  потерпілому два удари в обличчя, від яких останній впав на землю та втратив свідомість, після чого обвинувачені  заволоділи    майном  потерпілого на загальну суму  8 000 грн.
Крім того, ОСОБА_7 20 серпня 2019 року о 17:30, перебуваючи на пляжі «Ланжерон», що в Приморському районі  м. Одеси, діючи повторно, умисно, таємно, з корисливих мотивів, викрала із сумки потерпілого ОСОБА_11   мобільний телефон марки «Dooge Homton» вартістю 2 100 грн та гроші в сумі 1 400 грн, чим спричинила потерпілому   матеріальну шкоду на загальну суму 3 500 грн. 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  засуджена ОСОБА_7 порушує питання про скасування судових рішень щодо неї.  
Вважає, що суд першої інстанції  всупереч вимог ст. 94 КПК України не дав належної оцінки доказам, тому  її вина за ч.2 ст.187 КК України не доведена. 
Крім того, суд відобразив  у  вироку показання потерпілого, які він не давав в судових засіданнях.
Також місцевий суд не дослідив диск з відеозаписом  з камер відеоспостереження. 
Суд апеляційної інстанції допущені порушення проігнорував, крім того, апеляційний розгляд провів за відсутності потерпілих. 
Між тим засуджена висловлює свою незгоду  з призначеним їй покаранням.  
Посилається на невідповідність  оскарженого судового рішення вимогам ст. 370 КПК України через  незаконність та необгрунтованість. 
В решті наводить доводи, які стосуються неповноти судового розгляду та оскаржує фактичні обставини справи.
В доповненнях до касаційної скарги засуджена ОСОБА_7 просить застосувати до неї норми  Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18 липня 2024 року (далі - Закон № 3886-IX), який набув чинності 09 серпня 2024 року,  та закрити кримінальне провадження.  
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджена ОСОБА_7 та її захисникОСОБА_6  в судовому засіданні касаційну скаргу підтримали та просили задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, заперечував проти її задоволення.  
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України  підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
Мотиви  Суду
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_7 не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про доведеність її винуватості за ч. 2 ст.187 КК України та висловлює доводи щодо оскарження фактичних обставин справи, надає  власну оцінку доказам.
Втім, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому згідно  норм ст.433 КПК України не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Натомість ст. 94 КПК України передбачено, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок, та  має здійснюватися судом за критеріями належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.  
Тобто, наведена норма процесуального закону вимагає від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (ст.85 КПК України). 
При цьому доведеність тих чи інших обставин злочину не завжди ґрунтується на прямих доказах і висновок щодо обставин справи може випливати з аналізу сукупності непрямих доказів.  
Слід вказати, що непрямі докази - це відомості про факти, на підставі яких у визначеному законом порядку суд опосередковано встановлює наявність або відсутність обставин, які входять до предмету доказування, відношення яких до справи не очевидне і може бути виявлено лише під час глибокого аналізу їх природи, суті та співставлення з іншими такими ж обставинами та які мають значення для правильного вирішення справи.
Процес доказування непрямими доказами в кримінальному провадженні полягає як у виявленні та встановленні безперервного зв`язку усіх непрямих доказів між собою в рамках конкретної системи, заключною метою яких є встановлення «проміжних» фактів, так і у встановленні безперервного зв`язку між «проміжними» фактами та обставинами, котрі складають сам предмет доказування.
Місцевий суд, з висновками якого погодилась й апеляційна інстанція, дотримався наведених вимог закону та на підставі  сукупності безпосередньо досліджених доказів й оцінених з дотриманням вимог ст. 94 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого                             ч.2  ст.187 КК України, про що в своєму рішенні навів докладні мотиви.
Суди встановили, що вина ОСОБА_7 за епізодом розбійного нападу повністю  доведена: послідовними показаннями  потерпілого ОСОБА_10 ,  який пояснив, що 14 січня 2018 року по вул. Катерининській у  м. Одесі  на нього напала група осіб, серед яких він впевнено впізнає  обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Останні били  його, забрали в нього куртку та мобільний телефон, від ударів він втратив свідомість. Даними протоколу огляду відеозапису із камери відеоспостереження з фототаблицями від 22 січня 2018 року, де зафіксовано час та напрямок руху                        ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,  котрі йшли швидким кроком за потерпілим по вул. Катерининській  в м. Одесі  14 січня 2018 року. Далі  видно як   ОСОБА_9 несе куртку потерпілого. Протоколом пред`явлення особи для впізнання за  фотознімками від 14 січня 2018 року, згідно якого  свідок ОСОБА_12 впізнав    ОСОБА_7 як особу, яка 14 січня 2018 року приблизно о 02:00 по вул. Катерининській в м. Одесі разом із двома хлопцями ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ) нанесли потерпілому ОСОБА_10  тілесні ушкодження, після чого заволоділи його майном; даними висновку експерта від                          25 січня 2018 року підтверджено, що на жіночій сумці, вилученій у ОСОБА_7 , а також на чоловічій куртці та рукавицях, вилучених у ОСОБА_9 , виявлено сліди крові, походження яких не виключається від потерпілого ОСОБА_10 ; висновком експерта від 22 січня 2018  року про наявні у потерпілого тілесні ушкодження, а також іншими доказами.  
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, установлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Місцевий суд дотримався цього стандарту та у своєму вироку навів переконливі аргументи, чому він визнав обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.187  КК України доведеним поза розумним сумнівом та чому не взяв до уваги те пояснення події, яке надала сторона захисту.
Посилання засудженої на те, що місцевий суд у вироку відобразив не ті показання потерпілого, які він давав в судових засіданнях, є голослівними, оскільки згідно   звукозапису судового засідання Приморського районного суду міста Одеси від                      16 грудня 2020 року суд відобразив у своєму рішенні саме ті показання  потерпілого ОСОБА_10 , які безпосередньо сприймав в судовому засіданні, що відповідає вимогам ст. 95  КПК України.   
Щодо доводів ОСОБА_7   про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили диск з відеозаписом з камер відеоспостереження слід зазначити, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ст.22 КПК України).
Судовий розгляд відбувався відповідно до вимог ст. 22 КПК України на засадах змагальності. Жодна із сторін не була позбавлена права заявляти відповідні клопотання та ставити перед судом питання дослідження тих чи інших доказів. Проте сторона захисту не заявлала клопотань про дослідження диску з відеозаписом.   Натомість місцевий суд за клопотанням прокурора дослідив у судовому засіданні протокол огляду відеозапису з фототаблицями від 22.01.2018, на який і послався у вироку. Диск відповідно до ст. 99 КПК України є його невід`ємною частиною. Тому порушення вимог кримінального процесуального закону відсутні.
Не заслуговують на увагу й доводи засудженої про суворість призначеного їй    покарання. 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.  
Місцевий суд, призначаючи засудженій покарання, дотримався наведених норм матеріального закону та належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, які згідно зі ст.12 КК України  є нетяжким та тяжким  злочинами.  
Водночас всебічно взяв до уваги  дані про особу винної ОСОБА_7 , яка  раніше судима за вчинення злочинів проти власності, під  час іспитового строку повторно вчинила  злочини, в тому числі тяжкий, за епізодом розбійного нападу не визнала свою вину, не розкаялась, незважаючи на те, що розбій було вчинено в умовах очевидності. 
Обставин, які  обтяжують покарання засудженій, суд  не встановив, натомість обставиною, що його пом`якшує, визнав  часткове відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_10 .   
Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення,  суд  призначив винній покарання у виді позбавлення волі на строк у  мінімальних межах, передбачених санкцією відповідної статті, та остаточне покарання в порядку статей 70,71 КК України,   у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією належного їй майна.
Касаційний суд вважає, що в даному випадку,  призначене апеляційним судом покарання є  законним та справедливим, воно сприятиме виправленню винної, попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Засуджена скаржиться на те,  щоапеляційний  розгляд  відбувся без участі потерпілих.
Нормами ч.  4 ст. 405 КПК України чітко визначено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. 
За матеріалами справи, потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були завчасно повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду. Однак не з`явилися в судове засідання  та про поважні причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, жодних клопотань про відкладення не надсилали. Їх участь в апеляційному розгляді не була обов`язковою.   
Суд апеляційної  інстанції, діючи із дотриманням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, з`ясовував думку сторін, щодо можливості проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілих, які не прибули в судове засідання. Ні обвинувачені, ні їх  захисники не заперечували проти цього. Тому апеляційний суд прийняв рішення про проведення апеляційного розгляду за  відсутності потерпілих, які були належним чином повідомлені про розгляд.  
Разом із цим суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційних скарг сторони захисту визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст.419 КПК України  мотиви на їх спростування.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином  вмотивованою, вона в повній мірі відповідає  вимогам статей 370, 419 КПК України, тому  касаційні доводи засудженої про те, що апеляційний розгляд був формальним, теж неприйнятні.
В доповненнях до касаційної скарги засуджена ОСОБА_7 просить суд касаційної інстанції застосувати до неї норм Закону №3886-ІХ від 18.07.2024. З цього приводу слід зазначити таке.     
Так, 09 серпня 2024 року набув чинності Закон України від 18 липня 2024 року      № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП.
Зокрема, у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин,                    ОСОБА_7 засуджена, зокрема, за те, що вона 20 серпня 2019 року вчинила крадіжку майна потерпілого   ОСОБА_11   на суму   3500 грн.
У постанові ОП ККС від 07 жовтня 2024 року (справа № 278/1566/21) сформульовано висновок про те, що в ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.
Тож, вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України,  у 2019 році становила -  1921 грн. 
З урахуванням того, що вартість майна викраденого ОСОБА_7 перевищує зазначених 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, то її діяння є кримінальним правопорушенням, а тому норми Закону № 3886-IX від 18.07.2024 до засудженої  не можуть бути застосовані. 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.
У зв`язку з цимта, керуючись статтями 433, 434, 436,  442 КПК України, Суд вважає, що судове рішення слід залишити без зміни. 
З цих підстав Суд ухвалив:
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 травня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                    ОСОБА_3