ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 644/5239/23
провадження № 61-12395св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2024 року у складі судді Федорова О. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року у складі колегії суддів Бурлаки І. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину грошових коштів у порядку поділу спільного майна подружжя.
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину грошових коштів у порядку поділу спільного майна подружжя.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що вона та ОСОБА_3 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад 23 роки, починаючи з 1999 року.
 
Після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилося спадкове майно, а саме: земельна ділянка площею 10,81 га з кадастровим номером 6325783500:02:002:0081 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Шевченківської селищної ради Куп`янського району Харківської області; 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; частка засновника у статутному капіталі у Сільськогосподарському товаристві з обмеженою відповідальністю «Червоний партизан» (далі - СТОВ «Червоний партизан») у розмірі 2 220,00 грн (30 % статутного капіталу); грошові кошти на рахунках у Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк»), у тому числі на вкладному рахунку 
№  НОМЕР_1 , залучені у депозит на підставі заяви-договору № R0-СA15-120099714 про вклад «Універсальний+» від 21 грудня 2021 року; земельна ділянка площею 0,82 га з кадастровим номером 6325783300:02:002:0200 для ведення особистого селянського господарства на території Шевченківської селищної ради Куп`янського району Харківської області; автомобіль 3AЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2003, колір - червоний.
 
Зазначила, що за життя ОСОБА_3 залишив заповіт, згідно з яким заповів належну йому на праві власності земельну ділянку площею 10,81 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великохутірської сільської ради Шевченківського району Харківської області на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 № 700082, виданого Великохутірською сільською радою Шевченківського району Харківської області 08 червня 2001 року та зареєстрованого за № 81 у рівних частинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; житловий будинок 
АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку - ОСОБА_1 ; частку у статутному капіталі, частку майна і грошових коштів, у тому числі частку пасивів та активів у СТОВ «Червоний партизан», грошові кошти на рахунках у банківських установах - ОСОБА_2 .
 
Посилалася на те, що у передбачений законодавством строк вона подала заяву про прийняття спадщини за заповітом і за законом після смерті ОСОБА_3 , як спадкоємець четвертої черги, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 вона хоч і не перебувала з ним в офіційно зареєстрованому шлюбі, проте прожила з ним як дружина понад 23 роки за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Вони вели спільний побут, мали взаємні права та обов`язки як чоловік та дружина, вона забезпечувала побут у сім`ї, виконувала хатню роботу, працювала на городі, піклувалася про свого цивільного чоловіка ОСОБА_3 , оточувала його любов`ю та турботою, лікувала його, доглядала за ним після перенесених операцій. Також здійснювала догляд за його сестрами, які через похилий вік потребували піклування. Крім того, вона постійно працювала різноробочою, полола ланки, працювала на току, отримувала заробітну плату, яку вкладала у спільний бюджет та спільно нажите майно. 
 
Після смерті ОСОБА_3 вона повністю взяла на себе організацію поховання. Зазначила, що на похованні ОСОБА_3 жодного його родича, у тому числі відповідача, яка є його племінницею, не було. 
 
ОСОБА_1 просила суд:
 
- встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1999 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
 
- визнати, що всі грошові кошти ОСОБА_3 , що перебували на рахунках в усіх банківських установах на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , у тому числі на рахунках у АТ «Райффайзен Банк», а також на вкладному рахунку 
№  НОМЕР_3 , залучених у депозит на підставі заяви-договору № R0-CA15-120099714 про вклад «Універсальний+» від 21 грудня 2021 року, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;
 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину всіх грошових коштів ОСОБА_3 , що перебували на рахунках в усіх банківських установах на день його смерті, у тому числі на вкладному рахунку №  НОМЕР_4 , залучених у депозит на підставі заяви-договору № RO-CA15-120099714 про вклад «Універсальний+» від 21 грудня 2021 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Фрунзенський районний суд м. Харкова рішенням від 25 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела наявність між нею та померлим ОСОБА_3 відносин, притаманних подружжю, факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1999 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ведення спільного господарства, існування спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя.  
 
Суд першої інстанції зазначив, що за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні й підстави для задоволення вимог про визнання грошових коштів ОСОБА_3 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину цих коштів.
 
Харківський апеляційний суд постановою від 20 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2024 року змінив, виклав мотивувальну частину рішення суду першої інстанції у редакції цієї постанови.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, у період із 1999 року до 01 січня 2004 року відсутні підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки до правовідносин, що виникли між сторонами у цей період, застосовуються положення Кодекс про шлюб та сім`ю України, якими не передбачено можливості встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
 
Щодо вимог ОСОБА_1 про встановлення факту її спільного проживання із  ОСОБА_3 у період з 01 січня 2004 року до 22 лютого 2023 року, то суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довела належними, допустимими та достатніми доказами факт проживання її та ОСОБА_3 однією сім`єю, спільний побут та взаємні права й обов`язки у зазначений період.
 
Вирішуючи вимоги про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, апеляційний суд зазначив, що визнання певних об`єктів спільним сумісним майном з померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неналежний спосіб захисту права особи, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
 
З урахуванням наведеного апеляційний суд змінив мотиви відмови у задоволенні позову щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період із 1999 року до 01 січня 2004 року та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 10 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Фрунзенського районного суду м. Харкова.
 
26 вересня 2024 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі позивач посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 травня 2023 року у справі № 723/4416/19 та від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суди не надали належної оцінки доказам, які містяться у матеріалах справи, а також показанням свідків, які підтверджують спільне проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
 
Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про приєднання до матеріалів справи нових доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки позивач належним чином обґрунтувала неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції. 
 
ОСОБА_1 погоджується із мотивами суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про встановлення факту спільного проживання у період з 1999 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права в частині мотивів відмови у задоволенні вимог про визнання грошових коштів об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину грошових коштів у порядку поділу спільного майна подружжя.
 
Доводи інших учасників справи
 
У жовтні 2024 року ОСОБА_2 надіслала відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи
Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (т. 1, а. с.14). 
 
16 червня 2000 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Великохутірської сільської Ради народних депутатів Шевченківського району Харківської області, згідно з яким на випадок своєї смерті зробив наступне розпорядження: все своє майно, яке на день його смерті буде йому належати, у чому б воно не виражалось і де б воно не знаходилось, він заповів своїй сестрі ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 107).
 
14 листопада 2020 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Шевченківського районного нотаріального округу Харківської області Томчуком С. М., зареєстрований у реєстрі за № 889, згідно з яким заповідав належну йому на праві власності земельну ділянку площею 10,81 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великохутірської сільської ради Шевченківського району Харківської області на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 № 700082, виданого Великохутірською сільською радою Шевченківського району Харківської області 08 червня 2001 року та зареєстрованого за № 81, у рівних частинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; житловий будинок АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку - ОСОБА_1 ; частку у статутному капіталі, частку майна і грошових коштів, у тому числі частку пасивів та активів у СТОВ «Червоний партизан», грошові кошти на рахунках у будь-яких банківських установах - ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 15, 104).
 
За довіреністю від 30 травня 2020 року № 263092135202001, складеною у АТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , уповноважив ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , здійснювати за рахунком НОМЕР_5 у АТ «Райффайзен Банк Аваль» всі операції. Довіреність видана без права передовіри та діє до 13 травня 2021 року (т. 1, а. с. 26, 221).
 
13 травня 2020 року складено картку із зразками підписів довіреної особи - ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 27, 222, 223).
 
ОСОБА_1 з 31 березня 1983 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 12, 13).
 
ОСОБА_3 з 18 травня 1977 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 212, 213).
 
Згідно з довідкою Шевченківської селищної ради Великохутірського старостинського округу Харківської області від 14 квітня 2023 року № 60, ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 18 травня 1977 року і до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на 22 лютого 2023 року з ним за цією адресою фактично проживала ОСОБА_1 , співмешканка, зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 36).
 
Відповідно до довідки Шевченківської селищної ради Великохутірського старостівського округу Харківської області від 19 квітня 2023 року, виданої ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 фактично проживала без реєстрації з 01 серпня 1999 року за адресою: АДРЕСА_2 . Довідка видана на підставі акта обстеження про підтвердження факту проживання особи без реєстрації, підписаного сусідами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , старостою, за якою закріплено населений пункт, ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 37).
 
Постановою приватного нотаріуса Куп`янського районного нотаріального округу Харківської області Томчука С. М. від 29 липня 2023 року № 494/0116 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю родинних відносин (т. 1, а. с. 159).
 
З повідомлення АТ «Райффайзен Банк» від 10 жовтня 2023 року № 81-15-9/8050-БТ відомо, що у ОСОБА_3 обліковуються такі рахунки: 26204105695, 262031164615, 262027217248, 262033369054, 262043368304, НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 , які відкриті на підставі: заяви про відкриття та ведення карткового рахунку від 29 липня 2019 року №  НОМЕР_13 , договору про відкриття та ведення поточного рахунку від 14 серпня 2013 року №  НОМЕР_14 , заяви-договору № СА15-RО-33092562 про вклад «Універсальний» від 30 липня 2019 року, заяви-договору № RО-СА15-120099714 про вклад «Універсальний+» від 21 грудня 2021 року, заяви-договору № 262033369054 про вклад «Універсальний» від 30 липня 2019 року, заяви № 262043368304 про відкриття та ведення поточного рахунку «Для виплат» від 29 липня 2019 року, заяви-договору № 262052667669 про відкриття та ведення поточного рахунку «Для виплат» від 31 жовтня 2013 року, заяви-договору № 262083369046 про вклад «Універсальний» від 30 липня 2019 року, заяви-договору № 263001705788 про вклад «Ощадний» від 30 жовтня 2013 року, заяви-договору № 263032078853 про вклад «Класичний строковий» від 29 липня 2019 року, заяви-договору № 263092135202 про вклад «Ощадний» від 31 січня 2020 року. У ОСОБА_3 рахунок №  НОМЕР_15 відкрито онлайн, документи про відкриття рахунку у банку відсутні (т. 1, а. с. 166-184).
 
Також матеріали справи містять виписки за рахунками ОСОБА_3 .
 
З повідомлення СТОВ «Червоний партизан» від 01 вересня 2023 року № 117 відомо, що ОСОБА_3 отримав такі дивіденди: у 2017 році нараховано та сплачено 360 000,00 грн; у 2018 році - 390 000,00 грн; у 2019 році - 435 000,00 грн; у 2020 році - 1 380 000,00 грн; у 2021 році - 1 050 000,00 грн; у 2022 році - 1 357 431,56 грн (т. 1, а. с. 85, 86).
 
З відповіді Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13 грудня 2023 року відомо, що перевіркою облікових даних архівного фонду відділу та даних розширеного пошуку системи Державного реєстру актів цивільного стану громадян актових записів про шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не виявлено. Перевірку проведено за період з 01 січня 1999 року до 22 лютого 2023 року (т. 2, а. с.16).
 
На підтвердження спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 надала копії особистих документів ОСОБА_3 , у тому числі: копію паспорту та довідки про ІПН ОСОБА_3 ; копію посвідчення водія з талоном; копії дипломів; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; копію довіреності від 13 травня 2020 року № 262043368304001 з копіями карток із зразками підпису довіреної особи; копію воєнного квитка; копію трудової книжки колгоспника ОСОБА_3 ; копію відповіді СТОВ «Червоний партизан» від 03 серпня 2023 року; копію державного акта на право приватної власності на землю від 08 червня 2001 року; копію свідоцтва про право власності на житловий будинок від 11 травня 2000 року; копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 серпня 2000 року; копію державного акта на право приватної власності на землю від 19 червня 2003 року; копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 29 серпня 2003 року; копії договорів про рентні платежі; копії договорів про оренду майна та про оренду землі; копії акта прийому-передачі земельної ділянки, додатку до договору оренди землі та додаткової угоди; копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 51020630 та № 51018758 з копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; копії медичних виписок, досліджень про стан здоров`я ОСОБА_3 ; копії довідок про лікування ОСОБА_3 та причину смерті (т. 1, а. с. 16-19, 25-27, 38-44, 212-279).
 
Також до матеріалів справи позивач надала фотокартки, на яких зображений ОСОБА_3 з ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 45, 280, 281).
 
У суді першої інстанції були допитані свідки.
 
Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є сусідкою позивача, з якою вони з 1992 року до 2002 року разом працювали та 20 років перебувають у дружніх стосунках. Свідок зазначила, що ОСОБА_1 проживала разом із ОСОБА_3 з 1999 року, вони вели спільне господарство. Також свідок пояснила, що ОСОБА_1 під час стаціонарного лікування ОСОБА_3 доглядала за ним. Свідок стверджувала, що всі їх сприймали як чоловіка і дружину, шлюб вони не реєстрували. Предмети побуту, меблі вони купували разом, робили ремонт у будинку. Зі слів позивача свідкові відомо, що вони вели спільне господарство та у них був спільний бюджет.
 
Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона є сусідкою позивача та їй особисто відомо, що ОСОБА_1 проживала із ОСОБА_3 з 1999 року як чоловік і дружина. Вони утримували худобу, вели спільне господарство, працювали на городі, разом все придбавали, разом знаходилися у лікарні під час хвороби ОСОБА_3 . Всі оточуючі сприймали їх як чоловіка і дружину.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Відповідно до частини першої статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц вказувала на те, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
 
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
 
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
 
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
 
Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.
 
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуваннях, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивача, самі по собі окремо, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 та від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
 
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
 
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд, за загальним правилом, за власною ініціативою не може збирати докази (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
 
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела достатніми та достовірними доказами факт її спільного проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Суди надали належну оцінку показанням свідків, фотокарткам, на яких зображені позивач та померлий ОСОБА_3 , медичним документам ОСОБА_3 , випискам з банківських рахунків, довідкам щодо місця реєстрації та проживання позивача та ОСОБА_3 і обґрунтовано зазначили, що ці докази достовірно не підтверджують того, що відносини позивача з померлим ОСОБА_3 носили характер саме сімейних відносин у розумінні частини другої статті 3 СК України.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили з того, що показання свідків, спільні фотографії, перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у близьких стосунках, надання позивачем ОСОБА_3 допомоги та піклування про нього, не можуть беззаперечно свідчити, що між ними склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю, а доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка.
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 травня 2023 року у справі № 723/4416/19, відповідно до якого про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, на яку посилається заявник у касаційній скарзі зазначено, що стаття 74 СК України має спрямованість на урегулювання підстав набуття право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.
 
Оскаржувані судові рішення не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду, оскільки лише за наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.
 
Проте у справі, що переглядається, суди надали оцінку наявним у матеріалах справи доказам та дійшли обґрунтованого висновку, що позивач не довела факт проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка й жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 22 лютого 2023 року.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
У касаційній скарзі заявник також посилається на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів на підтвердження заявлених позивачем вимог.
 
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала клопотання про прийняття доказів, які не були подані до суду першої інстанції, а саме виписку із медичної карти ОСОБА_3 від 06 січня 2021 року № 6750; виписку із медичної карти ОСОБА_3 від 18 листопада 2022 року № 1911; довіреність від 13 травня 2020 року № 262043368304001, якою ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_1 здійснювати за рахунками всі операції; довідку старости Великохутірського старостинського округу від 03 травня 2024 року № 72 про перелік задекларованого у приватній власності господарства; свідоцтва про шлюб її онуків; лист ОСОБА_9 , брата ОСОБА_3 до ОСОБА_3 ; запрошення на весілля її онуки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
 
Апеляційний суд обґрунтовано не взяв до уваги нові докази, додані позивачем до апеляційної скарги, з підстав, передбачених частиною третьою статті 367 ЦПК України, зазначивши, що ОСОБА_1 не довела неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції.
 
Розгляд справи в суді першої інстанції тривав понад дев`ять місяців і позивач мала достатньо часу аби своєчасно надати докази, які перебували у її розпорядженні.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2024 року у незмінений частині та постанову Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький                                                І. В. Литвиненко   Є. В. Петров