ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                    
 
22жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 183/8205/22
провадження № 61-7719св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
 
позивач - заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури 
в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області,
відповідач -ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року, прийняту у складі колегії суддів: ХаладжиО. В., Агєєва О. В., Космачевської Т. В., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2022 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження земельною ділянкою водного фонду та скасування державної реєстрації.
 
Позов обґрунтовано тим, що головою Новомосковської районної державної адміністрації 19 березня 2008 року видано розпорядження № 431 про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради.
 
В подальшому, розпорядженням голови Новомосковської районної державної адміністрації від 15 липня 2008 року № 1148-р-08 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0033, у власність для ведення особистого селянського господарства, а потім відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 31 липня 2008 року серії ЯЖ № 381525.
 
В межах розгляду кримінальної справи, що перебувала в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 183/8071/13-к (1-1014/11) за фактом вибуття з державної власності  земельних ділянок, встановлено, що відповідна земельна ділянка належить до земель водного фонду, була протиправно віднесена до земель сільськогосподарського призначення, та відповідно до статті 4 Водного кодексу України (далі - ВК України) та статей 58, 59, 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) не могла бути передана у приватну власність ОСОБА_1 , внаслідок чого протиправно вибула з власності Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади.
 
Заступником керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, після отримання доступу до відомостей Державного земельного кадастру (ДЗК), встановлено, що до ДЗК 31 липня 2008 року внесено відомості про державну реєстрацію земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0033, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381525 від 31 липня 2008 року.
 
Разом з цим, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033 розташована на острові у північно-західній частині Самарської затоки, належить до земель водного фонду та відповідно до статті 4 ВК України та статей 58, 59, 84 ЗК України за своїм цільовим призначенням не передбачала можливості для її відведення у приватну власність за категорією земель - землі сільськогосподарського призначення.
 
У зв`язку з зазначеним, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 01  червня 2023 року, заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, просив суд:
- усунути перешкоди у здійсненні Піщанською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 2 га з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033 шляхом її повернення на користь Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Піщанської сільської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 ;
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0033, у Державному земельному кадастрі.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області
від 15 листопада 2024 року позов заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження земельною ділянкою водного фонду та скасування державної реєстрації задоволено.
Усунуто перешкоди у здійсненні Піщанською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0033, шляхом її повернення на користь Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Піщанської сільської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 .
Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0033, у Державному земельному кадастрі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору у розмірі 5 165,00 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033, розташована на острові у північно-західній частині Самарської затоки, належить до земель водного фонду та, відповідно до положень статті 4 ВК України та статей 58, 59, 84 ЗК України, з огляду на її цільове призначення, не передбачається можливості її відведення у приватну власність за категорією земель - землі сільськогосподарського призначення.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області
від 15 листопада 2024 року скасовано.
У задоволенні позову заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради до
ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження земельною ділянкою водного фонду та скасування державної реєстрації відмовлено.
Стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7 443,00 грн.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що прокурором не доведено факту віднесення спірної земельної ділянки до об`єкту природного заповідного фонду.
Крім того, постановою Вищого господарського суду України від 15 березня 2012 року у справі № 6/5005/9069/2011 встановлено, що прокурор не надав доказів визнання спірної території островом відповідно до вимог Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», Закону України «Про географічні назви», постанови Кабінету Міністрів України від 11 травня 2006 року № 622 «Про затвердження Положення про Державний реєстр географічних назв».
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
20 червня 2025 року заступник керівника Дніпровської обласної прокуратури через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
 
Підставами касаційного оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: 
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18), 
від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), 
від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18), 
від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), 
від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (провадження № 14-172цс18), від 28 листопада 2108 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), 
від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18), 
від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), 
від 30 січня 2109 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), 
від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19), 
від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19), 
від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20), 
від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20), 
від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), 
від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), 
від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) та 
у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-10814св19), від 17 лютого 2022 року у справі 
№ 910/20566/20, від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20 (провадження № 61-7861св22), від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21, від 20 червня 
2023 року у справі № 420/4540/22 (провадження № К/990/32869/22).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, які в силу закону не можуть перебувати у приватній власності. Закон також забороняє здійснювати розорювання таких земель, садівництво та городництво.
 
Суд апеляційної інстанції проігнорував обставини належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, встановлені під час розгляду Новомосковським міськрайонним судом кримінальної справи № 183/8071/13-к (1-1014/11) за обвинуваченням посадових осіб районного відділу земельних ресурсів Дніпропетровської області у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи.
 
Відповідач під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій не надав жодних доказів, які мають значення для вирішення справи, та не спростував докази, наді прокурором.
 
Висновок апеляційного суду про те, що постанова Вищого господарського суду України від 15 березня 2012 року у справі № 6/5005/9069/2011 має преюдиційне значення для справи, що переглядається, - помилковий, оскільки предметом позову у справі № 6/5005/9069/2011 було саме визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Новомосковської районної державної адміністрації № 431 від 19 березня 2008 року та № 1148-р-08 від 15 липня                      2008 року, тоді як предметом позову у справі № 183/8205/22 є усунення перешкод власнику у розпорядженні земельною ділянкою та її повернення. Таким чином правовідносини у вказаних справах не є аналогічними і вирішення однієї справи   не можна ставити в залежність від вирішення іншої.
 
Також слід врахувати, що протиправне зайняття земельної ділянки водного фонду або державна реєстрація права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається                          не віндикаційним, а негаторним позовом, який є належним та ефективним способом захисту у даному випадку.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у липні 2025 року, ОСОБА_1 заперечує проти доводів заступника керівника Дніпровської обласної прокуратури, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
27 червня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у  справі, витребувано її матеріали з Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У вересні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації від 19 березня 2008 року № 431 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради, згідно зі списком (а. с. 43-45).
 
Розпорядженням голови Новомосковської районної державної адміністрації від  15  липня 2008 року № 1148-р-08 «Про передачу земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам на території Піщанської сільської ради» затверджено проект із землеустрою, передано у власність для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки громадянам за рахунок земель запасу на території Піщанської сільської ради. Надано вказівку громадянам замовити виготовлення Державних актів на право власності на земельні ділянки (а. с. 46-48).
 
31 липня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 381525, відповідно до якого                     ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 2,000 га, розташованої на території Піщанської сільської ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та права постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02681. Кадастровий номер земельної ділянки 1223285500:01:402:0033 (а. с. 49).
 
З листа Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства від 31 серпня 2009 року № 1802/11 про надання інформації на запит органу досудового розслідування від 18 серпня 2009 року, вбачається, що Самарська затока - штучно утворений об`єкт в результаті затоплення заплави і першої надзапланової тераси р. Самара водами Дніпровського водосховища.                       В результаті затоплення в Самарській затоці незатоплені ділянки тераси штучно утворили півострови, острови, підтоплені ґрунтовими водами, частково заболочені, зарослі вологолюбною рослинністю, застій води, відкладення річкових і прибережно річкових наносів. Штучно утворені острови в Самарській затоці належать до земель водного фонду. До таких штучно утворених островів                            в Самарській затоці належить і острів, на якому розташована земельна ділянка                  (а. с. 50-52).
 
Згідно з висновком Інституту проблем природокористування та екології НАН щодо статусу земельних ділянок, які відведені громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради Новомосковського району, який 22 червня 2010 року затверджено директором Інституту проблем природокористування та екології НАН, територія, на якій передбачалося проведення комплексу робіт з меліоративного покращення земель і подальшим наданням їх у приватну власність для ведення особистого селянського господарства (городництво, пасовища, садівництво) розташована у північно-західній частині Самарської затоки (озеро імені Леніна) і за своїм статусом являє собою групу островів загальною площею близько 100 га. Група островів входить до складу території, яка зарезервована для подальшої організації об`єктів природно-заповідного фонду Дніпропетровської області. Рішенням сесії Дніпропетровської обласної ради «Про природно-заповідний фонд області» від 19 березня 2002 року № 525-22/ХХІІІ на цій території планується створити об`єкт природно-заповідного фонду «Самарські плавні». На територіях, що зарезервовані для наступного заповідання об`єктів екологічної мережі (додаток до рішення Дніпропетровської обласної ради «Про внесення змін до рішення обласної ради від 22 березня 2006 року № 768-33/ІV «Про затвердження програми формування та розвитку національної екологічної мережі Дніпропетровської області на 2006-2015 роки»» № 576-19/V від червня 2009 року) забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан чи перешкоджає використанню за цільовим призначенням територій, що утворюють екологічну мережу, а саме порушення природних ландшафтів і поверхні ґрунту. Відповідно до статті 4 ВК України землі, зайняті островами, належать до земель водного фонду. У постійне користування землі водного фонду надаються тільки водогосподарським спеціалізованим організаціям, іншим підприємствам, установам і організаціям, в яких створено спеціалізовані служби по догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами та підтриманню їх у належному стані. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. На островах, що розташовані у північно-західній частині Самарської затоки, розповсюджена деревна рослинність, яка формується окремими групами дерев (ясен звичайний або зелений, лох сріблястий, верба п`яти тичинкова, клен ясенелистий, тополя дельто листа, акація біла та ін.). Зі змісту висновку вбачається, що на висновок представлені, в тому числі: проект землеустрою № В06170708-017 (1\2) від 17 липня 2008 року щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради Новомосковського району (частина 1), на 219 аркушах; проєкт землеустрою № В06170708-017 (2\2) від 17 липня 2008 року щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради Новомосковського району (частина 2), на 236 аркушах (а. с. 53-69).
 
У Новомосковському міськрайонному суді Дніпропетровської області перебувало кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2   у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України (зловживання посадовою особою своїм службовим становищем в інтересах третіх осіб, що потягло тяжкі наслідки) (справа № 183/8071/13-к).
 
Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року провадження у кримінальній справі № 183/8071/13-к стосовно посадової особи - заступника начальника районного відділу земельних ресурсів Дніпропетровської області ОСОБА_2., обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, - закрите на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року за відсутності в діянні складу злочину.
 
Постанову суду мотивовано тим, що на час вчинення  ОСОБА_2   інкримінованого йому діяння, під зловживанням владою або службовим становищем розумілося умисне з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах або інтересах третіх осіб використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам держави, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.
Після внесення змін до статті 364 КК України, згідно Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень ст. 19 Конвенції ООН проти корупції» від 21 лютого 2014 року, які набули чинності 28 лютого 2014 року, використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби (у разі настання відповідних наслідків) є злочином, якщо воно вчинене з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи.
Таким чином, використання службовою особою влади чи службового становища всупереч служби в інтересах, відмінних від інтересів одержання неправомірної вигоди, за загальним правилом, на даний час не є кримінально - карним діянням, а тому, виходячи з меж пред`явленого ОСОБА_2 обвинувачення та диспозиції частини другої статті 364 КК України, в редакції від 28 лютого 2014 року, виходячи з положень статті 5 КК України щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_2   складу зазначеного злочину.
 
Водночас постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року справі № 183/8071/13-к, встановлено, що заступник начальника відділу земельних ресурсів, будучи службовою особою заступником начальника Новомосковського районного відділу земельних ресурсів і одночасно секретарем конкурсної комісії при Новомосковській РДА, усвідомлюючи той факт, що згідно зі статтею 58 ЗК України, землі, зайняті островами, належать до земель водного фонду, а відповідно до статті 59 ЗК України, землі водного фонду можуть передаватися громадянам лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, а також те, що передача земель водного фонду у власність кому-небудь, у тому числі для ведення особистого сільського господарства, заборонена, всупереч інтересам служби і держави, в порушення пунктів 2.8. і 2.9. своєї посадової інструкції прийняв протиправне рішення незаконно передати, зловживаючи своїм службовим становищем, землю трьох належних державі островів, загальною площею 70,0 га, що знаходяться в північно-західній частині Самарської затоки озера ім. В.І. Леніна, 35 громадянам України, в тому ОСОБА_1 , у власність для ведення особистого сільського господарства. 
 
При цьому, будучи фахівцем у галузі земельного законодавства України, а також згідно займаної посади зобов`язаним його дотримуватися, обвинувачений, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і бажаючи досягнення злочинного результату, нехтуючи своїми службовими обов`язками, навмисно не повідомив іншим членам конкурсної комісії, що згідно статті 59 ЗК України, острови є землями водного фонду держави та надання даних земель у власність будь-кому для ведення особистого сільського господарства заборонено чинним законодавством, у зв`язку з чим вищевказані земельні ділянки не підлягали передачі у власність громадянам України. 
 
За результатами розгляду заяв названих громадян, а також на підставі доповіді обвинуваченого, конкурсною комісією було прийнято рішення рекомендувати Новомосковській державній адміністрації передати у власність вище переліченим громадянам України, для ведення особистого сільського господарства 35 земельних ділянок, розміром по 2,0 га кожна, що знаходяться на 2 островах озера ім. В.І. Леніна, розташованих на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області (а. с. 110-114).
 
На підтвердження позову, прокурором надано суду протокол огляду від 02 червня 2010 року з додатками, протокол огляду від 19 травня 2011 року з додатками, проведених у справі № 183/8071/13-к за участю спеціалістів, з яких, у сукупності зі скріншотами відомостей ДЗК з зазначенням на ньому просторового розташування та геоданих земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033, співставлення геопросторового розташування земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033 відповідно до відомостей ДЗК, навігаційної програми GoogleEarth, відомостей про земельну ділянку 1223285500:01:402:0033 з Державного земельного кадастру, згідно з якими земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033, розташована на островах озера ім. В.І. Леніна, що входять до групи островів у північно-західній частині Самарської затоки та відокремлена від берегової лінії водою (а. с. 78-109).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції у повній мірі                          не відповідає.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
 
Статями 19, 20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
 
Відповідно до пункту «а» статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
 
Згідно із частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
 
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
 
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
 
Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
 
Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.
 
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта статті 59 ЗК України).
 
Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
 
Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.
 
Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і  потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
 
Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.
 
Відсутність окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. При наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88  ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84  цього Кодексу.
 
Зазначений висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від  28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14.
 
Згідно з частинами першою, другою, пунктами «в», «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
 
Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
 
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г)  визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Звертаючись до суду з указаним позовом та касаційною скаргою, прокурор обґрунтовував свої вимоги належністю спірної ділянки до земель водного призначення, яка, крім того, будучи у складі групи островів, входить до складу території, яка зарезервована для подальшої організації об`єктів природно-заповідного фонду Дніпропетровської області, а також посилався на відсутність технічної документації щодо вибуття із власності держави вказаних ділянок саме як водного фонду.
 
На підтвердження обставин належності спірної земельної ділянки до об`єктів водного фонду прокурор долучив до позовної заяви лист Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства від 31 серпня 2009 року № 1802/11 про надання інформації на запит органу досудового розслідування від 18 серпня 2009 року; висновок Інституту проблем природокористування та екології НАН щодо статусу земельних ділянок, які відведені громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради Новомосковського району, який 22 червня 2010 року затверджено директором Інституту проблем природокористування та екології НАН; матеріали кримінального провадження у справі № 183/8071/13-к, зокрема протоколи огляду земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033 від 02 червня 2010 року з додатками та від 19 травня 2011 року з додатками, проведені за участю спеціалістів. 
 
Суд апеляційної інстанції вказані матеріали до уваги не взяв, вказавши про їх неналежність та недопустимість як доказів, та, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що прокурор не довів факт віднесення спірної земельної ділянки до об`єкту природного-заповідного фонду, не надав доказів визнання спірної території островом.
 
Верховний Суд вважає такі висновки передчасними, з огляду на таке.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
 
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Відповідно до положень статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Принцип змагальності (пункт 4 частини третьої статті 2, стаття 12 ЦПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)).
 
Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 461/3675/17). Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи.
 
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22).
 
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 617/1851/19 (провадження № 61-16975св23) зазначено, що подання прокурором у цивільній справі технічного звіту, розробленого на замовлення прокурора, який є  доказом у кримінальному провадженні, не є порушенням вимог закону. Відповідно цей  технічний звіт повинен оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами в справі.
 
У постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 910/20566/20 зазначено, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
 
Відмовляючи у позові, апеляційний суд обмежився висновком про те, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель природно-заповідного фонду.
 
При цьому зважаючи на предмет та підстави позову, суд апеляційної інстанції взагалі не дослідив питання належності спірної земельної ділянки відповідача до земель водного фонду, а також факти використання її за іншим цільовим призначенням, ніж передбачено законодавством.
 
Зазначаючи про те, що зміст постанови Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року у справі № 183/8071/13-к, протоколи огляду від 02 червня 2010 року та від 19 травня 2011 року, а також відомості з Державного земельного кадастру, прямо не вказують на належність земельної ділянки, кадастровий номер 1223285500:01:402:0033, до земель особливого призначення, апеляційний суд фактично усунувся від обов`язку надати зазначеним матеріалам належну правову оцінку як доказам.
 
Тоді як докази, здобуті прокурором в межах кримінального провадження, що містять доказову інформацію, яка стосується предмета доказування та отримані без порушення закону, є належними і допустимими в розумінні статей 76-80 ЦПК Україні (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20), Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та інші).
 
Також колегія суддів критично оцінює висновок апеляційного суду про те, що надана позивачем інформація з навігаційної програми GoogleEarth не може бути належним та допустимим доказом у справі.
 
У постанові Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 420/4540/22 (адміністративне провадження № К/990/32869/22) зроблено висновок про те, що, враховуючи сучасний розвиток інформаційних та цифрових технологій, дані з картографічних веб-сервісів від компанії Google, а також набором застосунків, побудованих на основі цього сервісу й інших технологій Google, можна вважати допустимим та достовірними доказами, оскільки вони збираються з різних джерел, таких як супутники, автомобільні камери, додатки користувачів та інших джерел, а також з урахуванням того, що Google постійно оновлює та перевіряє дані, щоб забезпечити їх точність та актуальність.
 
У зв`язку з тим, що відомості з веб ресурсу GoogleEarth безпосередньо стосуються предмета доказування у цій справі, вони мають бути оцінені як докази у справі з метою підтвердження чи спростування обставин місця розташування спірної земельної ділянки та належності її, зокрема, до земель водного фонду.
 
Крім того, виходячи з обставин законності передачі ОСОБА_1 спірної земельної ділянки та недоведеності того факту, що вона не об`єктом природного заповідного фонду, що підтверджується судовим рішенням у справі 
№ 6/5005/9069/2011, суд апеляційної інстанції не врахував таке.
 
Предметом позову у справі № 6-5005/9069/2011 є вимоги прокурора в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної ради до фізичних осіб, у тому числі ОСОБА_1 , про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Новомосковської районної державної адміністрації 19 березня 2008 року № 431, від 15 липня 2008 року № 1148-р-08, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, в тому числі і на спірну земельну ділянку, кадастровий номер 1223285500:01:402:0033.
 
Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06 грудня 2001 року у справі № 6/5005/9069/2011, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду від 15 березня 2012 року, у позові прокурора відмовлено.
 
У вказаній справі встановлено, що прокурором не надано доказів визнання оспорюваної території островом у відповідності до вимог Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», Закону України «Про географічні назви», постанови Кабінету Міністрів України від 11 травня 2006 року № 622 «Про затвердження Положення про Державний реєстр географічних назв». Крім того, встановлено відсутність в матеріалах справи рішення Дніпропетровської міської ради про створення й оголошення території земельної ділянки загальною площею 70 га, яка розташована у Самарських плавнях (водно-болотні угіддя пониззя р. Самари між м. Новомосковськ і м. Дніпропетровськ) об`єктом природно-заповідного фонду; не надано до матеріалів справи, згідно до вимог статті 52 Закону України «Про природний заповідний фонд України», спеціальних проектів створення природних заповідників стосовно спірних територій.
 
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, негаторний витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).
 
Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
 
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника.
 
Відповідно до правових висновків, зроблених Великою Палатою Верховного Суду у постановах 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, заволодіння громадянами та юридичними особами землями, право власності на які не може належати фізичним та юридичним особам (оскільки такі землі за законом можуть перебувати виключно у володінні держави чи територіальної громади (комунальна власність) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. Такі висновки зроблені Верховним Судом виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на такі земельні ділянки є неможливим. Якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття такої земельної ділянки, так і наявність державної реєстрації права власності на неї за порушником з порушенням ЗК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов.
 
Разом з тим, невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені у відповідності до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо). Протилежний підхід не відповідав би завданням цивільного судочинства.
 
Близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Верховного Суду
від 19 квітня 2023 року у справі № 904/7803/21 (пункт 6.46), від 20 вересня
2023 року у справі №910/3453/22 (пункт 58).
 
Зважаючи на предмет та підстави позову у переглядуваній справі, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки водного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов, а тому колегія суддів враховує відповідні доводи касаційної скарги прокурора.
 
У постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.
 
Таким чином, звернення до суду з віндикаційним позовом у справі щодо повернення у власність територіальної громади земельної ділянки водного фонду, не перешкоджає у подальшому пред`явити до суду негаторний позов, який є належним та ефективним способом захисту порушеного права.
 
Апеляційний суд неправильно застосував положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, згідно з якими обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року, справа № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) зазначено, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
 
Аналіз змісту зазначених постанов Верховного Суду дає підстави стверджувати, що преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта.
 
За таких обставин, недоведеність у справі № 6-5005/9069/2011 того факту, що спірна земельна ділянка не є островом та об`єктом природного заповідного фонду, не має преюдиціального значення для переглядуваної справи в контексті змісту позову, відповідно до якого прокурор ототожнює спірну земельну ділянку безпосередньо із водним фондом.
 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки предмету, підставам та змісту позову, не встановив характер спірних правовідносин між сторонами, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам та не застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини.
 
З огляду на це, колегія суддів не погоджується з висновками апеляційного суду про відмову у позові.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно вирішити указаний спір, враховуючи відсутність повноважень надавати оцінку доказам та встановлювати обставини у справі (стаття 400 ЦПК України), тоді як вчинення зазначених процесуальних дій є необхідним в оцінці характеру запитуваної позивачем інформації.
 
Враховуючи наведене, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду та передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час якого суду належить врахувати наведене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.
 
Оскільки розгляд справи не закінчено, питання розподілу судових витрат Верховний Суд не вирішує.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник 

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
Б. І. Гулько

 
Г. В. Коломієць

 
Р. А. Лідовець