ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" жовтня 2025 р.                                                                  Справа №914/2152/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді                                                                                Бонк Т.Б.,
суддів                                                                                                    Бойко С.М.,
                                                                                                    Якімець Г.Г.,
секретар судового засідання Шатан Т.О.
представники сторін:
позивача: Борщ Н.Р.,
відповідачів: Зубачик В.Р.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча Компанія «Львівський автонавантажувач» б/н від 12.08.2025 (вх. суду від 12.08.2025 № 01-05/2152/25)
на ухвалу Господарського суду Львівської області від 08.08.2025 про забезпечення позову (суддя Березяк Н.Є.)
у справі № 914/2152/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Тібет», м. Львів
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча Компанія «Львівський автонавантажувач», с. Коростів, Львівська обл.
про: стягнення 31 735 796,00 грн,

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Тібет» звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча Компанія «Львівський автонавантажувач» про стягнення вартості невід`ємних поліпшень будівлі адміністративного корпусу під літ. «Ж-4», загальною площею: 10168.7 м2, реєстраційним номером ОНМ -884033346101, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка Т., буд. 321 в загальному розмірі 31 735 796,00 грн.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.07.2025 відкрито провадження у справі № 914/2152/25, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
01.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Тібет» звернувся до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову, у якій просив суд накласти арешт на будівлю адміністративного корпусу під літ. «Ж-4», загальною площею: 10168.7 м. кв., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 321, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 884033346101, власник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча Компанія «Львівський Автонавантажувач».
В обґрунтування поданої заяви, позивач вказав, що відповідач тривалий час перебував в процедурі банкрутства, не здійснював господарської діяльності, на його рахунках відсутні кошти необхідні для стягнення вартості невід`ємних поліпшень, а об`єкт нерухомого майна є єдиним майном товариства. 
Вказане, на думку заявника, тягне за собою, фактичне унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову у цій справі.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.08.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Тібет» про забезпечення позову у справі №914/2152/25 задоволено частково. Застосовано захід забезпечення позову у виді накладення арешту на будівлю адміністративного корпусу під літ. «Ж-4», загальною площею: 10168.7 м. кв., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 321, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 884033346101, власник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча Компанія «Львівський автонавантажувач», код ЄДРПОУ: 31148163 в межах суми заявлених позовних вимог у розмірі 31 735 796,00 грн. В задоволенні решти заяви відмовлено.
Суд попередньої інстанції дійшов висновку, що вжиття заходів забезпечення позову не несуть для відповідача загрози завдання збитків. Вказане полягає у тому, що хоча арешт нерухомого майна і обмежує право відповідача на розпорядження таким майном, однак суть вжитих заходів забезпечення якраз і полягає в тому, щоб уникнути під час розгляду спору по суті подальших дій щодо відчуження нерухомого майна та, фактично, зафіксувати правове становище учасників справи станом на час звернення з позовом. Метою цього є уникнення в подальшому звернення позивача з новими позовами для захисту свої прав, а також забезпечення можливості виконання рішення у справі.
Водночас суд вказав, що сума заявлених позовних вимог у справі (31 735 796,00 грн) є значно меншою від вартості будівлі на яку позивач просить накласти забезпечення позову: 181 497 436 грн, тому задоволив заяву про забезпечення позову у виді накладення арешту на майно в межах суми заявлених позовних вимог.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча Компанія «Львівський автонавантажувач» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати повністю ухвалу Господарського суду Львівської області від 08.08.2025 року у справі № 914/2152/25 та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволені заяви ТОВ «Тібет» про забезпечення позову у справі № 914/2152/25.
Скаржник стверджує, що вжиття заходу забезпечення позову у вигляді арешту єдиного об`єкта нерухомого майна у частині не передбачено ч.1 ст. 137 ГПК України та жодними іншими законами.
Апелянт наголошує, що накладення арешту на будівлю адміністративного корпусу під літ. «Ж-4», загальною площею: 10168.7 м2, враховуючи, що саме ця будівля є основним об`єктом, навколо якого має здійснюватись господарська діяльність відповідача після виходу з банкрутства, спричинить зупинення або значне ускладнення його діяльності, що є неприпустимим.
Крім цього, скаржник зазначає, що у даній справі відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували обґрунтований ризик відчуження ТОВ «УК «ЛА» будівлі адміністративного корпусу під літ. «Ж-4» чи ухилення від виконання судового рішення.
Також, на думку, скаржника позовні вимоги у цій справі пред`явлені до неналежного відповідача та суд безпідставно не застосував заходи зустрічного забезпечення.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тібет» подало відзив на апеляційну скаргу, у якому просило залишити ухвалу Господарського суду Львівської області у справі № 914/2152/25 від 08.08.2025 року без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» залишити без задоволення.
Відповідач вважає, що умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові кошти, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Відповідач вказує, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про відшкодування вартості невід`ємних покращень (стягнення грошових коштів), у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості, а арешт майна, який накладається судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів має на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.08.2025 справу № 914/2152/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бонк Т.Б., суддів Бойко С.М., Якімець Г.Г.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча Компанія «Львівський Автонавантажувач» б/н від 12.08.2025 (вх. суду від 12.08.2025 № 01-05/2152/25) на ухвалу Господарського суду Львівської області від 08.08.2025 про забезпечення позову у справі № 914/2152/25.
Процесуальний хід розгляду справи відображено у відповідних ухвалах суду та протоколах судового засідання.
Зокрема, у судовому засіданні 28.10.2025 апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, позивач заперечив такі доводи з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, сторони надали суду пояснення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

При перегляді ухвали місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась таким:
Предметом апеляційного оскарження у цій справі є ухвала суду першої інстанції, якою задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будівлю адміністративного корпусу під літ. «Ж-4», загальною площею: 10168.7 м. кв., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 321, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 884033346101, власник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча Компанія «Львівський автонавантажувач», код ЄДРПОУ: 31148163 в межах суми заявлених позовних вимог у розмірі 31 735 796,00 грн.
Згідно з частинами 1, 2 статті 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 137 ГПК України).
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Предметом позову у даній справі є відшкодування вартості невід`ємних поліпшень майна в розмірі 31 735 796,00 грн.
Отже позивач звернувся до суду з позовними вимогами майнового характеру.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №  381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі №  910/1200/20.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Адекватність заходу до забезпечення позову визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Аналогічний підхід викладений в постановах Верховного Суду, зокрема у постановах від 10.10.2019 у справі № 904/1478/19, від 16.12.2019 у справі №  904/3459/19, від 28.05.2021 у справі № 10/5026/290/2011(925/1502/20), від 21.02.2020 у справі № 910/9498/19, від 17.09.2020 у справі № 910/72/20, від 15.01.2021 у справі №  914/1939/20, від 16.02.2021 у справі № 910/16866/20, від 15.04.2021 у справі № 910/16370/20, від 24.06.2022 у справі № 904/3783/21, від 26.09.2022 у справі № 911/3208/21, від 01.04.2022 у справі № 925/1615/21, від 14.07.2021 у справі № 910/17014/20 та від 28.07.2021 у справі № 910/3704/21.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Суд зауважує, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2023 у cправі № 905/448/22 звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи скаржника щодо обов`язковості надання позивачем конкретних доказів вчинення відповідачем активних дій, спрямованих на відчуження нерухомого майна або грошових коштів.
Так, відсутність таких доказів не позбавляє правової підстави для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки загроза неефективного виконання майбутнього рішення випливає не лише з наявності фактів відчуження, а також з наявності у відповідача реальної, не обмеженої законом можливості вільно розпоряджатися своїми активами до моменту набрання рішенням законної сили, а відтак і беззаперечної можливості відчуження ними такого майна.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.07.2025 у справі № 904/659/25.
Також Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2023 у cправі № 905/448/22 вказав, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.
Як слідує з матеріалів справи, щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча Компанія «Львівський автонавантажувач» тривалий час було відкрите провадження в справі про банкрутство (справа №5015/118/11), підприємство було визнане банкрутом, тривала його ліквідаційна процедура близько 14 років (Постановою від 15 липня 2011 року в справі №5015/118/11 Господарський суд Львівської області визнав Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча Компанія «Львівський автонавантажувач» банкрутом, ввів ліквідаційну процедуру).
Вказане провадження в справі про банкрутство №5015/118/11 було закрите, ліквідаційна процедура припинена, мораторій на задоволення вимог кредиторів припинений 10.12.2024 року ухвалою Господарського суду Львівської області. Підставою прийняття такого рішення стало відновлення платоспроможності боржника, погашення кредиторських вимог конкурсних кредиторів. Однак, ця ухвала була оскаржена до Західного апеляційного господарського суду, який своєю постановою від 13.03.2025 року в справі №5015/118/11 скасував її повністю. 18.06.2025 року постановою Верховного Суду скасовано постанову Західного апеляційного господарського суду та залишено в силі ухвалу Господарського суду Львівської області від 10.12.2024 року.
Таким чином, ТОВ «Управляюча Компанія «Львівський автонавантажувач» до 18.06.2025 року не могло здійснювати жодної господарської діяльності, яка могла би приносити йому доходи у зв`язку з чим у власності товариства перебуває тільки один об`єкт нерухомості: будівля адміністративного корпусу під літ. «Ж-4», загальною площею: 10168.7 м. кв., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 321, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 884033346101.
Слід зазначити, що за встановлених судами обставин вбачається забезпечення збалансованості інтересів сторін у даному випадку, адже застосування таких заходів не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Зазначеним підтверджується також наявність зв`язку між заходами до забезпечення позову, які просив позивач вжити із предметом позовної вимоги та спроможність таких заходів забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, та можливість виникнення імовірних утруднень виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів у цій справі.
Водночас суд попередньої інстанції врахувавши принцип співмірності, обґрунтовано задоволив заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Тібет» про забезпечення позову частково – шляхом накладення арешту на майно в межах суми заявлених позовних вимог.
Щодо доводів скаржника, то колегія суддів також зазначає, що відповідач не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про застування зустрічного забезпечення з метою дотримання балансу між інтересами сторін.
Так, стаття 141 ГПК України передбачає право господарського суду застосувати зустрічне забезпечення до особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову. Метою зустрічного забезпечення є співмірне вжиття судом заходів, спрямованих на забезпечення відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову відповідно до статті 146 ГПК України.
Інститут зустрічного забезпечення спрямований на реалізацію таких основних засад господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та пропорційність, адже забезпечення позову певною мірою обтяжує відповідача і у випадку незадоволення вимог позивача зустрічне забезпечення гарантує можливість відшкодувати збитки.
На відміну від забезпечення позову, що застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача та виконання судового рішення та вживається судом виключно за заявою учасника справи, зустрічне забезпечення має на меті зберегти певний баланс сторін та мінімізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів, і може застосовуватися судом за власною ініціативою. Такі висновки сформовані у постановах Верховного Суду від 28.07.2023 у справі № 911/2797/22, від 17.09.2024 у справі № 927/997/23.
Крім цього, зважаючи на положення частини четвертої статті 141 ГПК України, ухвалення рішення про забезпечення позову без одночасного вирішення судом питання про зустрічне забезпечення не позбавляє заявника права звернутися до суду із клопотанням про зустрічне забезпечення, що може бути подано після застосування судом заходів забезпечення позову. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19.
Оскільки вирішення питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення за ініціативою суду є правом суду, а не його обов`язком та зважаючи, що відповідач не заявляв клопотання про вжиття заходів зустрічного забезпечення, підстав стверджувати про порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду заяви про забезпечення позову немає. Схожий правовий висновок щодо застосування положень статті 141 ГПК України викладено в постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 916/2851/17, від 26.11.2018 у справі № 904/2925/18, від 10.02.2022 у справі № 910/9907/21.
Поряд з тим, вжитий судом захід забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, не несе загрози завдання збитків ні відповідачу, ні іншим особам, жодним чином не блокує можливість здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплати податків тощо, а лише тимчасово обмежує право власника нерухомого майна.
На підставі викладеного, колегія апеляційного господарського суду вважає, що суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлений позивачем захід забезпечення позову відповідає положенням статей 136, 137 ГПК України, вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно в межах суми позовних вимог не порушує принципів змагальності і процесуальної рівності сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення.
Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 276 ГПК України).
На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що ухвала Господарського суду Львівської області від 08.08.2025 у справі № 914/2152/25 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для її скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
З урахуванням положень ст.129 ГПК України, апеляційний суд не вирішує питання щодо відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання відповідачем апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, оскільки не вирішує спір по суті. 

Керуючись ст. ст. 86, 129, 136, 137, 236, 255, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча Компанія «Львівський автонавантажувач» б/н від 12.08.2025 (вх. суду від 12.08.2025 № 01-05/2152/25) – залишити без задоволення..
2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 08.08.2025 у справі № 914/2152/25 – залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
4. Матеріали оскарження ухвали повернути до суду першої інстанції.

Повну постанову складено 03.11.2025.

Головуючий суддя                                                                                Т.Б. Бонк

суддя                                                                                                     С.М. Бойко

суддя                                                                                                    Г.Г. Якімець