Справа № 301/252/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        30 вересня 2025 року м. Ужгород

       Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.
суддів Джуга С.Д., Мацунич М.В.
з участю секретаря Голубєвої Є.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Сідун Владислав Мирославович на рішення Іршавського районного суду від 24 січня 2023 року у справі №301/252/21 (Головуючий: Пітерських М.О.), -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Вільхівської сільської ради, ОСОБА_2 та Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання протиправним і скасування рішення, скасування державних реєстрацій прав власності, зобов`язання усунути перешкоди у володінні та користуванні земельною ділянкою.
Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням 12 сесії 21-го скликання Вільхівської сільської ради від 18.06.1993 року «Про затвердження рішення виконкому сільської ради на виділення земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво» вирішено затвердити рішення виконкому сільської ради від 10.06.1993 року №4 на виділення земельних ділянок під будівництво індивідуальних житлових будинків жителям сіл Вільхівка та ОСОБА_3 » згідно відповідного списку. Вказаним рішенням вирішено виділити, у тому числі, ОСОБА_1 (змінив прізвище на ОСОБА_4 ) земельну ділянку площею 0,15 га в с. Н. Болотне.
Відповідно до вказаного рішення було визначено межі земельної ділянки в натурі, про що складено акт про перенесення в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки площею 0,15 га, а також розроблено відповідний план ділянки, який межував із землями, виділеними на той час громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
У подальшому позивачу стало відомо, що в 2016 році рішенням 6 сесії 7 скликання Вільхівської сільської ради №164 від 01.04.2016 року вирішено надати у власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , розміром 0,069 га, кадастровий номер земельної ділянки 2121986400:09:001:0069. Частина відповідної земельної ділянки фактично перекрила виділену ОСОБА_1 земельну ділянку. На вказану земельну ділянку на підставі рішення державного реєстратора індексний номер 29210745 від 12.04.2016 року за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано право власності, про що свідчать дані інформаційної довідки №238450465 від 23.12.2020 року.
Вказана ділянка ОСОБА_2 в розмірах, визначених оскаржуваним рішенням, як і земельна ділянка ОСОБА_7 (підтверджено постановою Верховного Суду від 31.07.2020 року справа №301/2534/16-ц) перекриває земельну ділянку, що перебуває у користуванні ОСОБА_1 згідно рішення 12 сесії 21-го скликання Вільхівської сільської ради від 18.06.1993 року, та розроблених на його підставі документів щодо виділення земельної ділянки в натурі. Тобто Вільхівська сільська рада вирішила передати у власність ОСОБА_2 також частину земельної ділянки, яка вже на той час перебувала у законному користуванні іншої особи без її вилучення.
Також відповідним рішенням не враховано, що згідно рішення від 18.06.1993 року «Про затвердження рішення виконкому сільської ради на виділення земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво» ОСОБА_1 (саме це прізвище було у позивача до його зміни) дозволено провести будівництво нового житлового будинку за індивідуальним проектом на відокремленій земельній ділянці 0,15 га. На підставі відповідного рішення було складено акт від 25.06.1993 року про відведення земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,15 га. Тобто виділена йому земельна ділянка мала чіткі межі.
Крім цього, позивач не погоджував відповідні межі суміжної ділянки, яка передавалася у власність відповідачки ОСОБА_2 .
Згідно інформаційної довідки №238450465 від 23.12.2020 року, відповідно до договору купівлі продажу №333 від 29.03.2013 року, ОСОБА_2 стала власником земельної ділянки кадастровий номер 2121986402:09:001:0058, яка також розташована в АДРЕСА_1 , площею 0,1375 га та разом із земельною ділянкою за кадастровим номером 2121986400:09:001:0069 складає земельну ділянку, позначену як ділянка « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в збірному кадастровому плані (Додаток №1) висновку судової земельно-технічної експертизи по цивільній справі №301/2534/16-ц №18-08/17. Відповідно ж до висновку зазначеної експертизи, відповідні земельні ділянки накладаються на земельну ділянку ОСОБА_1 , що призвело до порушення його прав на виділену в натурі земельну ділянку та свідчить про наявність підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,1375 га, що розташована в АДРЕСА_1 , за кадастровим номером 2121986402:09:001:0058 та припинення права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку, що не позбавлятиме її права на повторне набуття у власність земельної ділянки у межах, що не порушують права землекористувача ОСОБА_1 .
Посилаючись на вказані обставини позивач ОСОБА_1 просив визнати протиправним і скасувати рішення 6 сесії 7 скликання Вільхівської сільської ради №164 від 01.04.2016 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 , мешканці АДРЕСА_2 », скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,069 га, що розташована в АДРЕСА_1 , за кадастровим номером 2121986400:09:001:0069 та припинити право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку, скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1375 га, що розташована в АДРЕСА_1 , за кадастровим номером 2121986402:09:001:0058 та припинити право власності ОСОБА_2 вказану земельну ділянку, зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у володінні та користуванні належною ОСОБА_1 на праві користування земельною ділянкою в с. Нижнє Болотне шляхом демонтажу самовільно встановленої нею огорожі в межах цієї земельної ділянки і стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати.
Рішенням Іршавського районного суду від 24 січня 2023 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Сідун В.М. подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстави передбачені чинним законодавством для відмови у задоволенні позовних вимог відсутні, так як є хибним висновок суду щодо відсутності задоволення позовних вимог у частині, що стосується земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку розміром 0Ю1375 га розташованої в АДРЕСА_1 , без номера, кадастровим номером 2121986402:09:001:0058, на тій підставі, що відповідачка ОСОБА_2 набула у власність не на підставі рішення органу місцевого самоврядування, який позивач вважає, протиправним, а на підставі цивільно – правової угоди, яка є чинною та правомірність якої ніким не оспорюється. Дійсність відповідного договору купівлі – продажу не спростовує факту порушення прав позивача у зв`язку з тим, що відповідна земельна ділянка фактично поглинула земельну ділянку, яка була йому виділена.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного висновку.
Рішення 12 сесії 21-го скликання Вільхівської сільської ради від 18.06.1993 року «Про затвердження рішення виконкому сільської ради на виділення земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво», яким затверджено рішення виконкому сільської ради від 10.06.1993 року №4 про виділення земельних ділянок під будівництво індивідуальних житлових будинків жителям сіл Вільхівка та ОСОБА_3 » згідно відповідного списку, що додається. Вказаним рішенням виділено, у тому числі, ОСОБА_1 (змінив прізвище на ОСОБА_4 ) земельну ділянку площею 0,15 га в АДРЕСА_1 . 
У заявлених позовних вимогах ОСОБА_4 просив визнати протиправним і скасувати рішення 6 сесії 7 скликання Вільхівської сільської ради №164 від 01.04.2016 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 , мешканці АДРЕСА_2 », скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,069 га, що розташована в АДРЕСА_1 , за кадастровим номером 2121986400:09:001:0069 та припинити право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку, скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1375 га, що розташована в АДРЕСА_1 , за кадастровим номером 2121986402:09:001:0058 та припинити право власності ОСОБА_2 вказану земельну ділянку, зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у володінні та користуванні належною ОСОБА_1 на праві користування земельною ділянкою в с. Нижнє Болотне шляхом демонтажу самовільно встановленої нею огорожі в межах цієї земельної ділянки.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам 
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконане на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням. Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 21 вересня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21 (пункт 181).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) вказано, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права».
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем.
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
ОСОБА_1  у позовній заяві, крім скасування рішень органу місцевого самоврядування посилався також на те, що земельна ділянка  відповідача ОСОБА_2   накладається на частину його земельної ділянки відповідно до  висновку судової земельно-технічної експертизи уцивільній справі №301/2534/16-ц №18-08/17 що призвело до порушення його прав на виділену у натурі земельну ділянку. 
ОСОБА_1 повинен довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на його земельну ділянку і захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо.
Із врахуванням обставин справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, яка належить йому на праві власності та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності  ОСОБА_2 . 

Суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене і рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення у відповідності до п.п. 1,2,4 ч 1 ст. 376 ЦПК України, яким у позові  ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки вибраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів є неефективним.

Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, судова колегія 

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 

Рішення Іршавського районного суду від 24 січня 2023 року скасувати.

У позові  ОСОБА_1 відмовити. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2025 року.

Головуючий:        (підпис)
Судді:                      (підписи)
Згідно з оригіналом: Г.Г.СОБОСЛОЙ