Справа № 352/570/24 
Провадження № 22-ц/4808/650/25 
Головуючий у 1 інстанції ХОМИНЕЦЬ М. М. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач)         Максюти І.О.,
суддів:                                Баркова В.М., Пнівчук О.В.,
секретаря                                Петріва Д.Б.,                        
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Винник Юрій Григорович, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Хоминець М.М. 18 лютого 2025 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 28 лютого 2025 року, 
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини.
Позовна заява мотивована тим, що позивач перебував у шлюбі з відповідачкою, в якому народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки подружнє життя сторін не склалося, рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19.12.2016 року шлюб між ними розірваний. Відповідачка створила нову сім`ю з італійцем та мала намір виїхати на постійне місце проживання до Республіки Італія. 
Незважаючи на те, що відповідачка залишилася зареєстрованою за місцем проживання позивача з дочкою, вона протягом тривалого часу з ними не проживає, перебуває за кордоном або в Дніпропетровській області, звідки вона родом. 
Позивач проходив військову службу за контрактом з 28.07.2016 року до 23.03.2018 року, з 01.09.2016 року до 19.10.2016 року приймав безпосередню участь в АТО на території Донецької та Луганської областей, має статус учасника бойових дій. 
З 04.03.2022 року позивач призваний на військову службу за призовом під час мобілізації в період воєнного стану, яку проходить до цього часу у військовій частині НОМЕР_1 Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України з дислокацією окремих підрозділів частини в АДРЕСА_1 . Зі згоди командування військової частини проходить військову службу за місцем проживання, щоб мати можливість виховувати та утримувати свою неповнолітню дочку, оскільки її матір ОСОБА_2 самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. 
Позивач повністю утримує дочку, забезпечує її всім необхідним, дбає про її здоров`я та самостійно її виховує, піклується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, цікавиться її інтересами та потребами, створює необхідні умови для її повноцінного життя.
Натомість, відповідачка після розірвання шлюбу не підтримує зв`язок з дитиною, не бере участі в її вихованні та житті, матеріально не забезпечує. 
Після закінчення 9-го класу Поберезького ліцею ОСОБА_3 з вересня 2023 року навчається в Івано-Франківському юридичному коледжі Національного університету «Одеська юридична академія» на контрактній формі навчання. Витрати на навчання дочки несе позивач. 
Установлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини необхідне позивачу для захисту прав та інтересів дитини, а також його прав та інтересів як батька, який самостійно займається вихованням і утриманням неповнолітньої дитини.
Просив встановити факт самостійного виховання та утримання позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.1-7, том 1). 
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2024 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено військову частину НОМЕР_1 (а.с.68, том 1).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2025 року позов задоволено. Установлено факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.192-200, том 1).
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погодившись з таким рішенням суду, представник військової частини  НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, посилається н його незаконність та необґрунтованість, ухвалення з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Не погоджується із висновком суду про наявність доказів самостійного виховання та утримання позивачем своєї неповнолітньої дочки і що встановлення такого факту необхідне позивачу для захисту прав та інтересів дитини, а також його прав та інтересів як батька, який самостійно займається вихованням та утриманням неповнолітньої дитини, серед іншого, права на звільнення з військової служби.
Вказує, що з обставин цієї справи чітко вбачається, що метою подання позовної заяви є не порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини, а для отримання позивачем рішення про встановлення факту самостійного виховання дитини, щоб в подальшому подати рапорт на ім`я командира військової частини про звільнення з військової служби через сімейні обставини, як військовослужбовець, який самостійно виховує дитину віком до 18 років ((підпункт «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в редакції цього Закону, яка діяла на час звернення до суду з цим позовом) або ж через сімейні обставини як військовослужбовець, який самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду (підпункт «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що звернення з даним позовом обумовлено необхідністю в подальшому одноосібно звертатись до державних та інших органів у інтересах дитини, мати право на одержання соціальної допомоги на дитину, тимчасового виїзду з дитиною за кордон, зняття дитини з реєстрації місця проживання, вирішення інших питань, пов`язаних з вихованням дитини. Зазначав, що матір дитини – відповідачка ОСОБА_2 з моменту припинення між сторонами відносин створила іншу сім`ю та фактично самоусунулась від виховання та утримання спільної дочки.
Наголошує, що відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позов, в якому не заперечила факт не проживання та не виховання дочки через проживання в Дніпропетровській області та поїздками за кордон. В той же час у відзиві відповідачка нічого не вказала щодо самостійного утримання позивачем дитини.
Відтак, виникає питання, чи наявний між сторонами спір, чи порушено права позивача, якщо відповідачка жодним чином не перешкоджала і не перешкоджає позивачу у зверненні до державних та інших органів в інтересах дитини, у розгляді якого йому відмовлено без наявності згоди матері; мати право на отримання соціальної допомоги на дитину; тимчасового виїзду з дитиною за кордон; зняття дитини з реєстрації місця проживання, тощо.
Наведене, на думку апелянта, свідчить про те, що в даній справі відсутній предмет спору та немає потреби у захисті прав позивача, що свідчить про неефективний спосіб захисту, обраний позивачем, та необґрунтованість і безпідставність поданого ним позову.
Судом також не враховано чи неправильно застосовано правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі №201/5972/22, згідно якої сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першої статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Тому, на думку апелянта, з цього слідує, що факт самостійного виховання позивачем дитини може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду справи про захист конкретних прав чи свобод позивача і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом.
Таким чином, з урахуванням обставин цієї справи, саме по собі встановлення факту виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжуватиме для позивача юридичних наслідків у правовідносинах з відповідачкою. Зокрема, у даній ситуації позивач ОСОБА_1 має право звернутись до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
За наведених підстав просить скасувати рішення суду та закрити провадження у даній справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України або відмовити у задоволенні позову через неналежний спосіб захисту (а.с.2-8, том 2). 
Позиція інших учасників справи
Представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Винником Ю.Г. подано відзив на апеляцій скаргу. Зазначає, що апелянт, посилаючись на практику Верховного Суду, залишає поза увагою той факт, що закриття провадження у справі через відсутність предмета спору можливе лише за умови, якщо предмет спору відсутній під час пред`явлення позову. Однак, 29 грудня 2023 року у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.315; ч.1 ст.293 ЦПК України ОСОБА_1 звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини (справа №352/70/24). Ухвалою цього суду від 08 січня 2024 року йому відмовлено у відкритті провадження на підставі ч.4 ст.315 ЦПК України. З огляду на зазначене,у справі, що розглядається, наявний спір про право, у зв`язку з чим справа не може розглядатися в порядку окремого провадження. Зокрема, у даній справі наявний спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (ч.4,5 статті 19 СК України). Суд першої інстанції обґрунтовано врахував позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22. В умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється (зокрема, якщо батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав). Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого з батьків батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та інше. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
У судове засідання не з`явилися учасники справи, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи через підсистему «Електронний суд».
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає перегляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання,  тому колегія суддів розглянула справу у відсутності сторін.
Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з такого.
Фактичні обставини справи
Установлено, що в шлюбі позивача ОСОБА_1 і відповідачки ОСОБА_2 народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.23, том 1).
Сторони та їх неповнолітня дочка зареєстровані в житловому будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом Єзупільської селищної ради про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20.09.2024р. (а.с.136, том 1).
Указаний житловий будинок належить на праві власності матері позивача ОСОБА_5 (а.с.1, том 1).
Рішенням від 19.12.2016р., яке набрало законної сили 30.12.2016, Тисменицький районний суд Івано-Франківської області розірвав шлюб між позивачем та відповідачкою, малолітню дочку ОСОБА_6 залишив проживати з батьком (а.с.11, том 1).
Суд установив, що після розірвання шлюбу відповідачка залишила сім`ю та виїхала на постійне місце проживання в с. Вишневе Криворізького району Дніпропетровської області, де народилася. При цьому вона залишилася зареєстрованою в будинку, де проживає її колишній чоловік з дочкою. Починаючи з 2016 р., відповідачка не виконує своїх обов`язків щодо виховання та розвитку неповнолітньої дочки.
Як вбачається з акту обстеження умов проживання від 21.12.2023 № 23 (а.с.37, том 1), оригінал наданий представником позивача в судовому засіданні ( а.с.185, том 1), позивач з дочкою зареєстровані та проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 , місце перебування матері дитини ОСОБА_2 невідоме; у будинку також проживає бабуся ОСОБА_7 , яка допомагає у вихованні онуки, оскільки батько проходить військову службу; у дитини є окрема кімната, облаштована м`якими меблями, куточком школяра; взаємини ОСОБА_6 з батьком відверті, щирі, теплі, прихильні, довірливі; дівчинка говорить про батька з любов`ю; вихованням та матеріальним утриманням дитини займається батько, дитина забезпечена всім необхідним для повноцінного розвитку.
Згідно декларації № 0001-1560-77АО від 20.11.2023 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, законним представником неповнолітньої пацієнтки ОСОБА_4 є батько ОСОБА_1 (а.с.24, том 1).
Відповідно до характеристики Поберезького ліцею Єзупільської селищної ради батько ОСОБА_8 брав активну участь у її вихованні (а.с.25, том 1).
Після закінчення 9-го класу Поберезького ліцею Ірина з вересня 2023 р. навчається в Івано-Франківському фаховому коледжі Київського університету інтелектуальної власності та права Національного університету «Одеська юридична академія» на платній формі навчання (а.с.138, том 1), витрати на яке несе позивач, що підтверджується договором про навчання (а.с.26-29, том 1), квитанціями про оплату позивачем навчання дочки (а.с.30, 141, том 1).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона була присутня під час проведення обстеження умов проживання неповнолітньої дочки сторін ОСОБА_6 , яка проживає з батьком і бабусею; відповідачка не проживає з дочкою тривалий час, близько 10 років; вихованням ОСОБА_6 займається батько, який дуже любить і дуже піклується про свою єдину дитину, повністю утримує її; дитина всім забезпечена, проживає в належних умовах.
Нормативно-правове обґрунтування
  Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23). Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).
У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.
Статтею 51 Конституції Українивизначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
 Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Тому смерть, до прикладу, одного з батьків дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.
        Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024р. у справі № 201/5972/22.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
У цій справі, відповідачка не позбавлена батьківських прав, не  визнана безвісно відсутньою або померлою, тобто її  права не припинені і не  обмежені а ні в силу закону, а ні за рішенням суду, а факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.  
Позивач не подав суду жодних доказів, що він протягом періоду, коли мати дитини не приймала участі у її вихованні (у позові заявлено, що з 2016 року) діяв в інтересах дитини. Зокрема, суду не подано доказів, що він звертався в інтересах дитини з позовами до відповідачки, до прикладу, про стягнення аліментів на утримання дитини, про позбавлення батьківських прав відповідачки, про її розшук, про виїзд дитини за кордон без згоди матері тощо.
Цей позов поданий 06.02.2024 року, коли дочка досягла майже шістнадцятирічного віку та під час воєнного стану, що дає підстави вважати, що подання позову пов`язане виключно із намірами демобілізації з військової служби. 
Отже, під час ухвалення рішення судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для його скасування та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Скасувати рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2025 року.
Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.       
Судді:                                                                        І.О. Максюта
                                                                               В.М.Барков
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 23 вересня 2025 року.