ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

29 жовтня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/16126/24
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1510/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                         головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                         суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.
                                          секретар: Шкарупа Ю.В.               
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (суддя Маринченко О.А.), ухвалене о 16 год. 33 хв. в м.Чернігів, повний текст рішення складено 01 липня 2025 року,
                                  В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя набуте за час шлюбу майно, а саме: трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини вказаної квартири; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири. Позов мотивовано тим, що сторони з 24 липня 1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, за час якого (а саме: 18 січня 2007 року) за спільні сімейні кошти та в інтересах сім`ї набули право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 березня 2024 року шлюб між сторонами розірвано. ОСОБА_1 вказує, що, незважаючи на те, що вона є співвласником житла, 02 вересня 2024 року була знята із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 і в той же день ОСОБА_2 разом зі своїм батьком вимагали від неї звільнити квартиру. Також відповідачем було подано позов про виселення позивачки. За доводами ОСОБА_1 , з метою захисту своїх прав та інтересів вона вимушена звернутися до суду з позовною заявою про поділ спільного сумісного майна подружжя, оскільки ОСОБА_2 не визнає її право власності на вказану квартиру. Також позивачка вказує на наявність правових підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення її частки, враховуючи, що відповідач не дбав та не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся та ухиляється від участі в утриманні дитини, а розмір сплачуваних ним аліментів є мінімальним та недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2025 року позов задоволено частково; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 ; у задоволенні решти вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10246 грн 39 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 7000 грн витрат на правничу допомогу. Рішення суду мотивовано тим, що спірна квартира була набута ОСОБА_2 у період перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , а тому вона є їх спільною сумісною власністю. Також суд не знайшов підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, врахувавши те, що у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що на час укладання інвестиційного договору сторони не мали жодних грошових заощаджень, необхідних та достатніх для придбання спірної квартири, отже квартира придбана за власні кошти ОСОБА_2 , які він отримав у подарунок від свого батька, що підтверджується договорами дарування. Відповідач вказує, що суд мав можливість витребувати відомості про декларування ним доходів та видатків, однак навмисно цього не зробив. За доводами ОСОБА_2 , адвокат Хоменко М.А. свідомо приховала докази щодо відсутності інформації про декларування відповідача, що призвело до негативних наслідків для справи, оскільки суд не міг не враховувати цей доказ. Також відповідач зазначає, що відсутні докази, що саме на весілля сторін були подаровані 4000 грн і що ці кошти були використані виключно на придбання спірної квартири. ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд не прийняв до уваги його письмові пояснення, а натомість взяв до уваги безпідставні заперечення, доводи позивачки та її представників. Крім того, ОСОБА_2 не погоджується з судовим рішенням суду першої інстанції в частині відшкодування витрат на правничу допомогу та судового збору. Вказує, що позивачкою не надано відповідних розрахунків витрат на правничу допомогу, відсутній в матеріалах справи і акт приймання-передачі наданих послуг, а судом не взято до уваги такі критерії, як обгрунтованість, пропорційність, співмірність таких витрат. Вважає, що сума відшкодування судового збору повинна бути не більше 5097,71 грн. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції – без змін. Позивачка вказує, що надані відповідачем копії договорів дарування грошових коштів жодним чином не підтверджують придбання спірної квартири за його особисті кошти та є недійсними внаслідок закону, оскільки сторонами не додержано форми укладення такого договору. Звертає увагу, що відповідь ДСНС України в Чернігівській області не мала жодного доказового значення для вирішення спору, оскільки лише підтверджує відсутність вимог щодо декларування доходів відповідача у період 2005-2010 років, отже не стосується предмета доказування у справі – походження коштів, за які була придбана квартира. Вважає, що ОСОБА_2 не спростована презумпція права спільної сумісної власності на спірну квартиру, яка набута в період перебування сторін у шлюбі. За доводами ОСОБА_1 , подані до суду копії договору та квитанції про оплату витрат на професійну правничу допомогу свідчать про надання відповідних послуг, їх конкретний зміст (опис) та підтверджують реальність понесених витрат. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
По справі встановлено, що з 24 липня 1999 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 березня 2024 року (а.с.22, 23-26 т.1).
Від шлюбу сторони мають двох дочок – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.27 т.1).
У листі-попередженні про виселення (звільнення) квартири від 23 серпня 2024 року, адресованій ОСОБА_1 , відповідач вказував, що квартира АДРЕСА_2 належить йому одноосібно, а право позивачки на користування квартирою припинено, тому надав строк до 01 вересня 2024 року на виселення (а.с.28 т.1).
Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 01 січня 2024 року станом на 30 грудня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с.45 т.1).
Судовим наказом Деснянського районного суду м.Чернігова від 02 квітня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку боржника щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 23 березня 2018 року та до досягнення дітьми повноліття (а.с.48 т.1).
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 станом на 08 листопада 2024 року сукупний розмір заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження становить 75 450,95 грн (а.с.50-54 т.1).
Станом на 19 червня 2025 року заборгованість відсутня.
18 січня 2007 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.55-56, 113 т.1).
Місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано з 12 липня 2007 року по 02 вересня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.115 т.1).
ОСОБА_2 стверджує, що спірна квартира є його приватною власністю. На спростування доводів позивачки щодо права спільної сумісної власності на квартиру відповідач надав ряд документів.
Так, 16 травня 2005 року між ВАТ «Домобудівник» (організація) та ОСОБА_2 (інвестор) укладено інвестиційний договір №25/19-05(263), предметом якого є участь інвестора у фінансуванні будівництва об`єктів нерухомості шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок організації з метою отримання його у власність після завершення будівництва на умовах цього договору (а.с.56-57 том 2)
Об`єктом нерухомості за вказаним договором є трикімнатна квартира АДРЕСА_3 , плановий термін введення будинку в експлуатацію – 4 квартал 2005 року. Загальна вартість квартири на день укладення цього договору становить 86 735 грн.
08 листопада 2005 року між ВАТ «Домобудівник» (організація) та ОСОБА_2 (інвестор) укладено додаткову угоду до інвестиційного договору № 25/19-05(263) від 16 травня 2005 року, відповідно до якої здійснено перерахунок вартості квартири і зменшено її на 3100 грн (а.с.47 зворот т.2).
Додатковою угодою від 26 грудня 2005 року пункт 3.1 інвестиційного договору викладено в наступній редакції: 3.1. «Інвестор» здійснює розрахунки за об`єкт нерухомості у сумі 83 635 грн шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок організації у наступні терміни: 4000 грн – при підписанні договору; 3 735 грн – до 31 грудня 2005 року, залишок у сумі 75 900 грн – щомісячними внесками 1265 грн, починаючи з 15 січня 2006 року до 15 грудня 2010 року (а.с.47 т.2).
30 листопада 2005 року начальник Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій в Чернігівській області Федоров Ю.М. звернувся з листом до забудовника - Відкритого акціонерного товариства «Домобудівник», в якому просив переглянути умови інвестиційного договору від 16 травня 2005 року за № 25/19-05(263), укладеного між ВАТ «Домобудівник» та працівником ГУМНС в області ОСОБА_2 , а саме в питанні заміни сплати залишку суми договору за рахунок банківського кредиту на сплату щомісячними внесками до 15 грудня 2010 року, одночасно зазначивши, що Головне управління МНС в Чернігівській області гарантує проведення ОСОБА_2 зазначених платежів протягом вказаного терміну (а.с. 92 т.2).
З довідки про нарахування суми грошового забезпечення та про сплачені страхові внески від 02 січня 2025 року вбачається, що ОСОБА_2 проходив службу в органах МВС, МНС з 29 липня 1999 року по 14 серпня 2011 року; у 2005 році розмір грошового забезпечення відповідача становив 16 681,80 грн, у 2006 році – 22 238,28 грн, у 2007 році – 20 661,73 грн, у 2008 році – 24 415,46 грн (а.с.18 зворот т.2).
Відповідно до довідки Комунального закладу «Чернігівський фаховий музичний коледж ім.Л.М.Ревуцького» від 12 лютого 2025 року ОСОБА_1 працювала в коледжі викладачем відділу народних інструментів за сумісництвом з 01 вересня 2005 року по 27 червня 2006 року та з 01 вересня 2006 року по 18 січня 2007 року (а.с.244 т.1).
Довідкою №2 від 10 лютого 2025 року підтверджується, що ОСОБА_1 працює музичним керівником в Чернігівському дошкільному навчальному закладі №53, центрі Софії Русової Чернігівської міської ради з 05 вересня 2005 року по теперішній час (а.с.238 т.1).
Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування (форма – ОК-5) розмір доходу позивачки за період з липня 2005 року до грудня 2005 року становив 2485,56 грн; за 2006 рік – 9170,33 грн, за 2007 рік – 10 354,82 грн; за 2008 рік – 16 964,09 грн (а.с. 34-40 т.1).
Відповідно до копій договорів дарування грошових коштів від 07 травня 2005 року, 18 червня 2005 року, 09 липня 2005 року, 05 листопада 2005 року, 07 січня 2006 року, 25 лютого 2006 року, 11 березня 2006 року, 30 квітня 2006 року, 13 травня 2006 року, 17 червня 2006 року, 08 липня 2006 року, 24 вересня 2006 року, 29 жовтня 2006 року, 04 листопада 2006 року, 30 грудня 2006 року, 06 січня 2007 року, 10 березня 2007 року, 29 квітня 2007 року, 05 травня 2007 року, 17 червня 2007 року, 07 липня 2007 року, 25 серпня 2007 року, 27 жовтня 2007 року, 03 листопада 2007 року, 30 грудня 2007 року, укладених між ОСОБА_2 (дарувальником) (батьком відповідача) та ОСОБА_2 (обдарований), ОСОБА_2 подарував ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 147 500 грн (а.с.22-46, 79 т.2).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див. постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірна квартира була набута ОСОБА_2 в період перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , тобто є спільною сумісною власністю подружжя і на неї поширюється презумпція спільності майна подружжя.
Колегія суддів апеляційного відхиляє посилання відповідача на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є його особистою власністю, оскільки квартиру придбано під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 .
Частиною 1 статті 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України).
Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 договорів дарування грошових коштів) договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесяткратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (чинний на час укладення вищевказаних договорів дарування) у пункті першому статті 1 визначав, що «валютні цінності» - це, зокрема валюта України – грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України.
З викладеного вбачається, що грошові кошти у національній валюті є валютними цінностями.
Згідно з пунктом 22.5 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (чинний на час укладення вищевказаних договорів дарування) якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум, то для цілей їх застосування використовується сума у розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства у частині кваліфікації злочинів або правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 6.1.1 пункту 6.1 статті 6 цього Закону для відповідного року (з урахуванням положень пункту 22.4 цієї статті).
З урахуванням вказаних норм, станом на час укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 договорів дарування було встановлено, що договір дарування грошових коштів на суму, яка перевищує 850 грн (50 х 17), укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Проте, вказані договори не посвідчені в нотаріальному порядку, у зв`язку з чим відсутні підстави для висновку, що їх укладено у відповідності до вимог чинного законодавства, як на тому наголошував відповідач. 
При цьому, як правильно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували як отримання відповідачем грошових коштів за вказаними договорами дарування, так і те, що такі грошові кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири.
ОСОБА_2 не надано доказів, що всі оплати за спірну квартиру здійснювались ним виключно з грошей, подарованих батьком.
Доводи відповідача про те, що приховування адвокатом позивачки доказу призвело до негативних наслідків для справи, не заслуговують на увагу, враховуючи, що таким доказом є відповідь Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області на запит адвоката, в якій зазначено, що декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру вперше були запроваджені лише в 2011 році, відтак інформація про декларування ОСОБА_2 доходів, отриманих протягом 2005-2010 років під час проходження служби, в Головному управлінні відсутня.
Аналогічну відповідь ГУ ДСНС України в Чернігівській області надало і на запит відповідача ОСОБА_2 .
Отже, такий доказ не підтверджує обставин справи (походження коштів), які входять до предмета доказування.
Факт реєстрації спірної квартири на ім`я ОСОБА_2 , як одного із подружжя, і його можливість одноосібно зняти з місця реєстрації позивачку не є належним доказом, що спірна квартира є приватною власністю відповідача, і не спростовує презумпцію належності квартири до спільної сумісної власності подружжя.
Твердження відповідача про недостатність доходів сторін для купівлі квартири також не спростовують презумпції спільності майна, набутого в шлюбі, враховуючи, що сам факт придбання майна під час шлюбу є головним критерієм для визнання його спільним — і саме особа, яка заперечує це, має довести зворотне.
ОСОБА_1 , вважаючи, що її право на спірну квартиру не визнається ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом саме про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і її поділ. У той же час, позов про скасування рішення органу реєстрації не вирішує питання права власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Крім того, як встановлено частиною 3 статті 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
У зв`язку з викладеним, є безпідставними доводи апеляційної скарги, що позивачка не скористалася своїм правом на оскарження рішення, дії чи бездіяльності органу реєстрації.
Також не узгоджуються з матеріалами справи посилання ОСОБА_2 на порушення судом першої інстанції норм процесуального права і на неврахування пояснень відповідача.
Так, у судовому рішенні зазначені, зокрема доводи відзиву на позов та заперечення відповідача, його пояснення в судовому засіданні, судом надано оцінку поданим ОСОБА_2 доказам.
Відповідачем не доведено надання судом першої інстанції переваг стороні позивача.
Згідно з п.2 ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.
До позовної заяви позивачкою додано висновок про вартість майна від 23 жовтня 2024 року, відповідно до якого ринкова вартість трикімнатної житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає 2 049 278 грн (а.с.92-108 т.1).
Заявляючи вимоги про визнання за позивачкою ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини цієї квартири, остання у відповідності до вимог підпункту 1 пункту частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» сплатила 13 661,85 грн судового збору (2 049 278 х 2/3 х 1%).
Частково задовольняючи позовні вимоги, визнаючи за позивачкою право власності на 1/2 частину спірної квартири, суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з відповідача розмір судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог (2 049 278 х 1/2 х 1%).
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що сума відшкодування судового збору повинна бути меншою, є помилковими.
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначала орієнтовний (попередній) розрахунок судових витрат, які вона понесла на професійну правничу допомогу – 11 500 грн, та витрат по сплаті судового збору у розмірі 13 661,85 грн. До позову додано Договір №10/10/24/2 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 10 жовтня 2024 року, за умовами якого Адвокатське об`єднання «Лігал Айк`ю Груп» зобов`язується надавати замовнику наступні послуги: складання та направлення адвокатських запитів до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та підприємств, установ та організацій всіх форм власності з метою отримання доказів в порядку підготовки позову про поділ спільного сумісного майна подружжя; складання та подання до Деснянського районного суду м.Чернігова позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя; представництво інтересів позивача ОСОБА_1 під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя у Деснянському районному суді м.Чернігова. Конкретні види, об`єм (кількість) послуг, порядок, строки їх надання та вартість визначаються сторонами в кожному випадку окремо та надаються згідно з Додатками до цього договору, які є його невід`ємними частинами (а.с.147-149 т.1).
Згідно з квитанцією від 04 листопада 2024 року ОСОБА_1 сплатила на рахунок Адвокатського об`єднання «Лігал Айк`ю Груп» 11 500 грн (а.с.150 т.1).
Зважаючи на те, що договором про надання правової (професійної правничої) допомоги визначено конкретний розмір вартості послуг за цим договором, представники позивачки складали документи від імені ОСОБА_1 , направляли адвокатські запити, брали участь у судових засіданнях, врахувавши заяву відповідача про неспівмірність витрат на правничу допомогу, критерії розумності та співмірності, суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 такі витрати у розмірі 7000 грн.
При цьому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним, з урахуванням обсягу фактично наданих послуг.
Враховуючи викладене в сукупності, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
При цьому колегія суддів апеляційного суду враховує, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя сторонами не оскаржуються, а тому в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядаються.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.
До відзиву додпноа Договір №05/09/25/1 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 05 вересня 2025 року, за умовами якого Адвокатське об`єднання «Лігал Айк`ю Груп» зобов`язується надавати замовнику наступні послуги: складання та подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя; представництво інтересів позивача ОСОБА_1 під час розгляду справи №750/16126/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя у Чернігівському апеляційному суді (а.с.229-230 т.2). Вартість послуг за цим договором становить 15 000 грн.
Згідно з копією квитанції ОСОБА_1 сплатила 08 вересня 2025 року 15 000 грн за надання правової допомоги (а.с.232 т.2).
ОСОБА_2 подав до Чернігівського апеляційного суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Колегія суддів вважає розмір заявлених позивачкою до стягнення витрат на професійну правничу допомогу завищеним, а тому, взявши до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, оцінивши співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, виходячи із засад розумності та справедливості, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 
Керуючись ст.ст. 141, 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                   У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 10 000 грн витрат на професійну правничу домопогу в суді апеляційної інстанції.   
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  
Повний текст постанови складено 30 жовтня 2025 року.

Головуючий:                                                             Судді: