ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року 
м. Київ
справа № 460/3/24
адміністративне провадження № К/990/8829/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,
за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області
на рішення  Рівненського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року (ухвалене суддею-доповідачем Поліщуком О.В.) та  постанову  Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року (прийняту суддями у складі колегії: Шинкар Т.І., Іщук Л.П., Обрізко І.М.),
У С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог
1.          У січні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач 1, скаржник, Управління), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач 2), в якому просив:
-          визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06 грудня 2023 року №172650007832 про відмову позивачу у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до частини другої  статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII  (далі - Закон №796-XII);
-          зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити з 30 листопада 2023 року позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до частини другої  статті 55 Закону №796-XII, зарахувавши до загального страхового стажу період його догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 19 грудня 1989 року по 30 січня 2003 року.
2.          В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 30 листопада 2023 року він звернувся до відповідача-2 із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до частини другої статті 55 Закону № 796-XII. Однак рішенням відповідача-1 від 06 грудня 2023 року № 172650007832 у призначенні пенсії було відмовлено через недостатній страховий стаж (10 років 4 місяці замість необхідних 23 років), зокрема через неврахування періоду догляду позивачем за двома потерпілими від Чорнобильської катастрофи дітьми з 19 грудня 1989 року по 30 січня 2003 року. Позивач вважає відмову неправомірною, наполягає на зарахуванні зазначених періодів до страхового стажу та просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3.          Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06 грудня 2023 року №172650007832 про відмову ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до частини другої  статті 55 Закону №796-XII.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період його догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 19 грудня 1989 року по 30 січня 2003 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до частини другої  статті 55 Закону №796-XII.
4.          Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач надав достатній обсяг документів, які підтверджують як факт його проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, так і здійснення ним у визначений законом період догляду за двома дітьми, потерпілими внаслідок Чорнобильської катастрофи, до досягнення ними 12-річного віку. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що чинне законодавство не передбачає обов`язку подання додаткових документів, зокрема тих, що стосуються страхового стажу дружини позивача, а відтак вимога органу пенсійного фонду щодо подання таких документів є неправомірною та не може бути підставою для відмови у зарахуванні відповідного періоду до страхового стажу чи у призначенні пенсії.
5.          Крім того, суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, вказав, що обов`язок доведення правомірності своїх дій, рішень чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень, яким у цій справі є орган пенсійного фонду. Водночас відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що ним було здійснено запит або перевірку необхідної, на його думку, інформації, що свідчить про формальний підхід до розгляду звернення позивача. Окремо суд апеляційної інстанції підкреслив, що можливі недоліки в оформленні трудових документів позивача не можуть розцінюватися як підстава для невизнання відповідного періоду страхового стажу, оскільки відповідальність за правильність ведення документації покладається на роботодавця, а не на працівника.
6.          При цьому перевіряючи обґрунтованість позовної вимоги про зобов`язання відповідача 2 призначити позивачу пенсію суди зазначили, що повноважним органом для обрахунку та призначення пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати документи, яким не надана оцінка, встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати наявний стаж на призначення пенсії за умови, що таких дій не вчинив відповідач.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
7.          Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, Управління звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
8.          На обґрунтування касаційної скарги Управління вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено оскаржувані судові рішення з неправильним застосуванням положень статей  11,  24,  26,  44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV  (далі - Закон №1058-IV),  статті 55 Закону №796-XII, Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637  (далі - Порядок №637), Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого  постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1  (далі - Порядок №22-1), та без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 вересня 2018 року у справі №205/4589/16-а.
9.          Скаржник вважає, що обов`язок в наданні достатнього пакету документів законодавець покладає на позивача, а Управління не наділено повноваженнями для здійснення підтвердження спеціального статусу особи, а лише у відповідності до пункту 4.2 Порядку №22-1 досліджує, аналізує та перевіряє вже надані документи та виявляє їх неточності та розбіжності.
10.          Скаржник також наголошує, що пенсійним органом відмовлено у зарахуванні до загального страхового стажу період догляду позивачем за потерпілими (двома) дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 19 грудня 1989 року по 30 січня 2003 року з підстав відсутності в розпорядженні пенсійного органу відомостей про зарахування до страхового стажу матері періодів догляду за дітьми, яка є отримувачем пенсії.
11.          На думку відповідача, позивач не довів належними та допустимими доказами, що саме він особисто здійснював догляд за малолітніми дітьми, а також не підтвердив факту своєї роботи чи проживання у зоні гарантованого відселення, що є необхідною умовою для зниження пенсійного віку на п`ять років.
12.          Крім того, у касаційній скарзі відповідач наводить висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 вересня 2018 року у справі №205/4589/16-а, у якому зазначено, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абзацу п`ятого частини другої  статті 55 Закону №796-XII  є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01 січня 1993 року.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
13.          Касаційна скарга надійшла до суду 03 березня 2025 року.
14.          Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі №  460/3/24, витребувано адміністративну справу та запропоновано учасникам справи надати відзив на касаційну скаргу.
15.          Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 30 вересня 2025 року.
16.          При розгляді цієї справи в касаційному порядку скаржником заявлено клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень, у задоволенні якого було відмовлено ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2025 року.
Позиція інших учасників справи
17.          Від учасників справи відзиву на касаційну скаргу Управління не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду рішення судів першої та апеляційної інстанцій. При цьому колегія суддів зазначає, що ухвалу Верховного Суду від 15 квітня 2025 року, згідно даних про доставку в кабінет Електронного Суду, позивачем та другим відповідачем отримано 16 квітня 2025 року о 12:04.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
18.          Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином, який постійно проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 20 лютого 2005 року Рівненською обласною державною адміністрацією.
19.          Довідкою Березівської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 20 листопада 2023 року № 3114 підтверджується, що позивач дійсно з 26 квітня 1986 року по 04 травня 1986 року та з 10 червня 1988 року по дату видачі довідки був зареєстрований та постійно проживав в селі Березове Рокитнівського (нині Сарненського) району Рівненської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (ІІІ зона).
20.          30 листопада 2023 року позивач звернувся до відповідача-2 із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до  статті 55 Закону №796-XII. Рішенням відповідача-1 від 06 грудня 2023 року № 172650007832 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до  статті 55 Закону №796-XII  у зв`язку з тим, що згідно наданих документів необхідний страховий стаж становить 23 роки, а страховий стаж особи складає 10 років 04 місяці. Повідомлено, що згідно доданої заяви матері утриманців, ОСОБА_2 , щодо надання згоди на зарахування періодів догляду за утриманцями до 12 років, потерпілих внаслідок аварії на ЧАЕС її чоловіку, відсутні відомості про зарахування до страхового стажу матері періодів догляду за дітьми, яка є отримувачем пенсії.
21.          Не погоджуючись з рішенням органу Пенсійного фонду про відмову у призначенні пенсії від 06 грудня 2023 року № 172650007832, позивач звернувся до суду з даним позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
22.          Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначені  статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
23.          Згідно з положенням  частини четвертої статті 328 КАС України  підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
24.          Відповідно до  частин першої,  другої  та  третьої статті 242 КАС України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
25.          Крім того,  стаття 2  та  частина четверта статті 242 КАС України  встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме - бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
26.          Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року не відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи є частково обґрунтованими з огляду на таке.
27.          Відповідно до  статті 19 Конституції України  органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими  Конституцією  та законами України.
28.          Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
29.          Згідно  статті 46 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
30.          Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон №  1058-ІV.
31.          Згідно з статтею 26 Закону № 1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
32.          Відповідно до преамбули Закону України «Про пенсійне забезпечення», цей Закон відповідно до  Конституції України  гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
33.          Статтею 8 Закону № 1058-ІV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
34.          Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 1058-ІV  передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
35.          Стаття 4 Закону № 1058-ІV  зазначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
36.          Згідно з  статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII  (далі  Закон №1788-XII) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
37.          Відповідно до пункту 1.8 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до  Закону № 1058-ІV, затвердженого  постановою Пенсійного фонду України за № 22-1 від 25 листопада 2005 року, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.
38.          Крім того, відповідно до  статті 101 Закону №1788-XII  органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Відповідно до абзацу 5 пункту 4.2 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
39.          В свою чергу Закон №796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
40.          Пунктом 13 статті 30 цього Закону передбачено, що потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1-6 статті 27 цього Закону, та їх батькам надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, зарахування до стажу роботи одному з батьків часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею віку 12 років.
41.          Слід зазначити, що згідно із пунктом 11 Порядку № 637, час догляду одного з батьків за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку встановлюється на підставі: 
−          свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи або довідки про видачу такого посвідчення; 
−          заяви особи, яка звернулася за призначенням пенсії, про те, що ніхто з батьків не скористався пільгою, передбаченою пунктом 13 статті 30 Закону №  796-ХІІ;
−          документів про те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював.
−          У свою чергу, документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є: 
−          виписка з трудової книжки; 
−          відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; 
−          інформація із системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України.
42.          Таким чином, право на зарахування часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею 12-річного віку належить виключно одному з батьків. Такий підхід обумовлений необхідністю уникнення подвійного обліку одного й того самого періоду у страховому стажі обох батьків. Зазначене право не виникає автоматично, а має похідний характер і може бути реалізоване лише за умови підтвердження відповідними доказами.
43.          Перелік документів, які підтверджують наявність права на зарахування спірного періоду, визначений у Порядку №637. До них належать документи, що посвідчують факт народження дитини та підтверджують її статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи, заява про відмову іншого з батьків від використання пільги, а також докази того, що протягом відповідного періоду батько (або мати, який претендує на зарахування) не перебував у трудових відносинах та не здійснював іншу діяльність, що зараховується до страхового стажу.
44.          Саме сукупність таких документів виконує гарантійну функцію та слугує запобіжником від подвійного або необґрунтованого використання пільги. Вона забезпечує баланс інтересів і підтверджує індивідуальний характер цього права: період догляду за потерпілою дитиною може бути врахований як страховий стаж лише для одного з батьків, і тільки після належного підтвердження усіх умов.
45.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач на підтвердження часу догляду за потерпілими дітьми до досягнення ними 12-річного віку надав, зокрема свідоцтва про народження дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; посвідчення, що підтверджують статус цих дітей як потерпілих від Чорнобильської катастрофи, заяву матері дітей ОСОБА_2 , у якій зазначено, що догляд у період з 19 грудня 1989 року по 30 січня 2003 року здійснював саме позивач, і в якій вона просила зарахувати цей час до його страхового стажу, необхідного для призначення йому пенсії зі зниженням пенсійного віку.
46.          Таким чином, судами обґрунтовано встановлено, що позивач виконав усі передбачені законодавством формальні умови для реалізації права на зарахування часу догляду за потерпілими дітьми до досягнення ними 12-річного віку до страхового стажу. Надані документи у своїй сукупності підтверджують як статус дітей, так і факт здійснення догляду саме позивачем та відсутність його зайнятості у спірний період.
47.          Водночас при вирішенні питання про можливість зарахування спірного періоду до страхового стажу позивача необхідно враховувати, що відповідно до статті 179 Кодексу законів про працю України та статті 18 Закону України «Про відпустки» жінці за її заявою надається відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, а також відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
48.          Частиною першою статті 11 Закону №1058-IV передбачено, що обов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, особи, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримують допомогу по догляду за дитиною або при народженні чи усиновленні дитини. Відповідно до частини першої статті 24 цього ж Закону, страховий стаж охоплює періоди, протягом яких особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, у тому числі у випадках, коли внески фактично не сплачувалися.
49.          Отже, період відпустки матері по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку автоматично зараховується до її страхового стажу як період перебування у статусі застрахованої особи.
50.          Матеріалами справи підтверджується наявність заяви матері дітей ОСОБА_2 , у якій вона засвідчила, що фактичний догляд здійснював позивач, та просила зарахувати цей період саме йому. Водночас така заява, хоч і свідчить про відмову матері від реалізації права, передбаченого законодавством, сама по собі не усуває ризику подвійного обліку. Це зумовлено тим, що трирічний період відпустки по догляду за дитиною відповідно до трудового та пенсійного законодавства ex lege включається до страхового стажу матері незалежно від її волевиявлення.
51.          Суд вказує, що право одного з батьків на зарахування часу догляду за дитиною до страхового стажу має індивідуальний характер і не допускає подвійного обліку одного й того самого проміжку. Період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується тому з батьків, хто оформив відпустку по догляду за дитиною та/або отримував належні виплати: до 01 січня 2004 року - як стажу роботи за чинним на той час законодавством (з подальшим урахуванням у страховому стажі за частиною другою статті 24 Закону №1058-IV), а після 01 січня 2004 року - як страхового стажу відповідно до статей 11 і 24 Закону №1058-IV. Відтак заява іншого з батьків про згоду на зарахування цього періоду йому не усуває правових наслідків, які вже настали або підлягають зарахуванню у пенсійному обліку особи, що перебувала у відпустці.
52.          За таких умов виникає ситуація, коли один і той самий проміжок часу може бути одночасно врахований і матері (як відпустка по догляду за дитиною до трьох років), і батькові (як частина загального 12-річного періоду догляду, передбаченого спеціальним законодавством). Це суперечить конструкції права, закріпленого Законом №796-ХІІ, оскільки законодавець прямо встановив, що 12-річний період догляду за потерпілою дитиною може бути зарахований лише одному з батьків.
53.          Отже, у контексті цієї справи особливого значення набуває встановлення того, чи був період відпустки по догляду за дитиною від моменту її народження до досягнення нею трирічного віку (зокрема з 19 грудня 1989 року по 19 грудня 1992 року щодо сина та з 21 травня 1992 року по 21 травня 1995 року щодо доньки) вже включений до страхового стажу матері, тобто перевірити фактичне відображення таких періодів у персоніфікованому обліку ПФУ та інших документах, передбачених пунктом 11 Порядку №637. Лише після з`ясування цього питання можливо визначити, чи має позивач право на зарахування спірного періоду догляду за дітьми з 19 грудня 1989 року по 30 січня 2003 року у повному обсязі виключно собі, без порушення принципу єдності зарахування.
54.          З огляду на це, для правильного вирішення спору суди попередніх інстанцій повинні були дослідити, чи перебувала мати дітей у відпустці по догляду за ними та чи зараховано їй відповідний період до страхового стажу. Відсутність перевірки цієї обставини перешкоджає всебічному, повному і об`єктивному з`ясуванню фактичних обставин справи і не дозволяє дійти обґрунтованого висновку щодо можливості зарахування спірного періоду в повному обсязі позивачу.
55.          Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
56.          До повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
57.          Разом з тим, згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
58.          Однак без дослідження і з`ясування наведених вище обставин ухвалені у справі рішення судів попередніх інстанцій не можна вважати законними та обґрунтованими, що відповідно до статті 353  КАС України є достатньою підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
59.          Верховний Суд наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
60.          Щодо посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26 вересня 2018 року у справі №205/4589/16-а про те, що обов`язковою умовою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абзацу п`ятого частини другої статті 55 Закону №796-XII є підтверджений факт проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом не менше трьох років до 1 січня 1993 року, колегія суддів вказує, що наведена правова позиція не може бути застосована до цього спору, оскільки судами попередніх інстанцій достеменно встановлено, що позивач проживав у селі Березове Рокитнівського (нині Сарненського) району Рівненської області, яке належить до зони гарантованого добровільного відселення, з 26 квітня 1986 року по 4 травня 1986 року та з 10 червня 1988 року безперервно до 20 листопада 2023 року, тобто понад три роки станом на 1 січня 1993 року. Ці обставини підтверджені довідкою Березівської сільської ради №3114 від 20 листопада 2023 року і учасниками справи не заперечувались.
61.          Таким чином, наведений скаржником висновок Верховного Суду вже врахований судами попередніх інстанцій і не спростовує наявності у позивача необхідного трирічного періоду проживання у зоні гарантованого відселення станом на 01 січня 1993 року. Відтак доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
62.          Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
63.          Отже, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, яке унеможливило з`ясування фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки встановили такі обставини без дослідження належних доказів, що у відповідності до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд.
64.          Під час нового розгляду справи суд повинен взяти до уваги викладене в цій постанові і встановити зазначені в ній обставини, що стосуються спірних правовідносин і охоплюються предметом доказування, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
Керуючись статтями 242, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                       Я.О. Берназюк

Судді                                                                                           С.М. Чиркін

                                                                                                    В.М. Шарапа