ОКРЕМА ДУМКА

30 вересня 2025 року 
м. Київ

справа №990/226/25
адміністративне провадження №П/990/226/25

суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду Рибачука А.І. та Бучик  А.Ю. на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.09.2025, ухвалене у справі № 990/226/25 (адміністративне провадження № П/990/226/25) за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправними та скасування рішень.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 17.09.2025 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , у якому він просив:
визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 17.04.2025 № 87/зп-25 про затвердження кодованих результатів практичного завдання, виконаного 03- 07, 10 та 11.02.2025 (цивільна спеціалізація), 12- 14 та 17- 21.02.2025 (кримінальна спеціалізація), кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 №94/зп-23 в частині, що стосується його;
визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 17.04.2025 № 89/зп-25 про затвердження загальних результатів першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 № 94/зп-23, 23 в частині, що стосується його;
визнати його таким, що успішно склав кваліфікаційний іспит та допустити до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 № 94/зп-23.
Ухвалюючи таке рішення Верховний Суд виходив із того, що ВККС правомірно прийняла рішення про відмову в допуску позивача до другого етапу кваліфікаційного оцінювання та припинила його участь у кваліфікаційному оцінюванні та оголошеному рішенням Комісії від 14.09.2023 № 94/зп-23 конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах, у зв`язку з тим, що за виконання практичного завдання в рамках кваліфікаційного іспиту позивач набрав менше 75 відсотків максимально можливого бала за виконання зазначеного завдання.
Зокрема, Верховний Суд вказав на те, що ані Закон України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ), ані Положення про порядок складання кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів, затверджене рішенням Комісії від 19.06.2024 №185/зп-24 (далі - Положення № 185/зп-24), яким, зокрема, визначено порядок оцінювання результатів виконання практичного завдання, не містять вимог щодо виставлення оцінки окремо за певні елементи практичного задання, у зв`язку з чим відсутність в екзаменаційних відомостях інформації про кількість балів, виставлених за кожен із передбачених Методичними вказівками з оцінювання практичного завдання з адміністративної, господарської та цивільної спеціалізацій, виконаного кандидатами на посади суддів апеляційних судів під час кваліфікаційного іспиту, затвердженими рішенням ВККС від 17.07.2024 № 228/зп-24 (далі - Методичні вказівки №228/зп-24), елементів оцінювання, не свідчить про порушення відповідачем порядку оцінювання учасників іспиту.
До такого висновку колегія суддів дійшла, пославшись на те, що Методичні вказівки за своєю природою є свого роду «інструкцією» для членів екзаменаційної комісії, яка визначає алгоритм оцінювання та уніфікує процес перевірки, у зв`язку з чим сама собою наявність затверджених Методичних вказівок не означає, що в екзаменаційній відомості мали відображатись крім остаточної оцінки практичного завдання також і бали за кожен його елемент. Натомість основною гарантією об`єктивності, неупередженості, прозорості та рівності оцінювання практичного завдання, на думку колегії суддів, є анонімність кваліфікаційного іспиту і за відсутності встановлених порушень такої анонімності підстави стверджувати про необґрунтованість виставлених екзаменаційною комісією балів відсутні.
На наше переконання, вищенаведені висновки суду є помилковими, а тому вважаємо за необхідне викласти окрему думку й навести на її обґрунтування такі мотиви.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За правилами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Відповідно до частини другої статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Наведене вище положення Основного Закону гарантує кожному громадянину рівне право на доступ до державної служби, що включає і право претендувати на посаду судді за умови дотримання встановлених законом вимог. Це право має тлумачитися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який визначає доступ до публічної служби як складову реалізації права на працю і свободу вибору професії. Відтак, будь-яке обмеження реалізації цього права має відповідати принципам законності, пропорційності та обґрунтованої необхідності в демократичному суспільстві, що є також вимогою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). 
Так, в статті 8 Конвенції задекларовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
ЄСПЛ в рішенні у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11, рішення від 27.05.2013, п. 166-167) зазначив, що звільнення заявника з посади судді вплинуло на широке коло його стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру. Схожим чином, воно мало наслідки і для «кола його близьких», оскільки втрата роботи мала відчутні наслідки для матеріального добробуту заявника та його сім`ї. Крім того, причина звільнення заявника, а саме порушення присяги судді, говорить про те, що під впливом опинилась і його професійна репутація. Отже, звільнення заявника з посади становило втручання в його право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.
У справі «Денісов проти України» (заява № 76639/11, рішення від 25.09.2018, п. 115-117) ЄСПЛ розвинув підходи щодо меж застосування статті 8 Конвенції у трудових спорах. Суд дійшов висновку, що трудові спори per se не виключаються зі сфери «приватного життя» у розумінні статті 8 Конвенції. Існують певні типові аспекти приватного життя, на які такі спори можуть вплинути внаслідок звільнення, пониження, відмови у доступі до професії або інших подібних несприятливих заходів. До цих аспектів входить (І) «внутрішнє коло» заявника, (ІІ) можливість заявника встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та (ІІІ) соціальна і професійна репутація заявника. У таких спорах існують два напрямки, за якими, як правило, виникають питання, пов`язані з приватним життям: або через підстави вжиття оскаржуваного заходу (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на підставах), або, у деяких справах, через наслідки для приватного життя (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на наслідках).
При застосуванні підходу, заснованого на наслідках, рівень суворості з огляду на всі наведені аспекти набуває вирішального значення. Саме заявник має переконливо продемонструвати, що цей рівень був досягнутий у його справі. Заявник має надати докази, які підтверджуватимуть наслідки оскаржуваного заходу. Суд визнав, що стаття 8 Конвенції є застосовною лише за умови, що ці наслідки є дуже серйозними та значною мірою впливають на його приватне життя.
Суд встановив критерії для оцінки суворості або серйозності стверджуваних порушень у різних нормативно-правових контекстах. Страждання заявника мають оцінюватись шляхом порівняння його життя до та після вжиття відповідного заходу. Суд також вважав, що при визначенні серйозності наслідків у справах, пов`язаних з трудовими відносинами, доцільно оцінити суб`єктивне сприйняття заявника на фоні об`єктивних обставин конкретної справи. Цей аналіз повинен охоплювати як матеріальний, так і нематеріальний вплив стверджуваного заходу. Тим не менш, заявник має визначити та обґрунтувати характер та ступінь його страждань, які повинні мати причинно-наслідковий зв`язок з оскаржуваним заходом. З огляду на правило вичерпання національних заходів юридичного захисту основні елементи таких тверджень мають бути належним чином доведені до відома національних органів влади, до компетенції яких відноситься вирішення такого питання.
Враховуючи наведені вище правові підходи ЄСПЛ, на наше переконання, рішення ВККС про відмову у допуску позивача до наступного етапу конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах, яке мало наслідком припинення його участі у зазначеному конкурсі, що в широкому розумінні слід розцінювати як відмову у доступі до професії судді, яка безпосередньо зачіпає його професійну репутацію як правника, є втручанням у його право на повагу до приватного життя. Таке рішення відповідно до вимог Конституції України та КАС України має бути належним чином мотивованим, що в свою чергу зобов`язує суд повно та всебічно перевірити обґрунтованість такого рішення.
Так, предметом спору у справі № 990/226/25, за результатом розгляду якої Верховним Судом у складі колегії суддів, до якої входили ми, прийнято рішення від 17.09.2025, були дії ВККС щодо відмови в допуску позивача до другого етапу кваліфікаційного оцінювання та припинення його участі у кваліфікаційному оцінюванні та оголошеному рішенням Комісії від 14.09.2023 № 94/зп-23 конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах, у зв`язку з тим, що за виконання практичного завдання в рамках кваліфікаційного іспиту позивач набрав менше 75 відсотків максимально можливого бала за виконання зазначеного завдання.
З цього приводу, вважаємо за необхідне вказати на те, що відповідно до частини третьої статті 74 та пункту 6 частини першої статті 93 Закону №1402-VІІІ рішенням Комісії від 19.06.2024 №185/зп-24 затверджено Положення № 185/зп-24, яке визначає організаційно-правові засади підготовки та проведення кваліфікаційного іспиту, форму та зміст тестувань, практичних завдань, методику оцінювання результатів іспиту під час добору на посаду судді місцевого суду, кваліфікаційного оцінювання та у зв`язку з наміром судді бути переведеним до іншого місцевого суду, а також засади формування рейтингу і резерву кандидатів на посаду судді місцевого суду.
Відповідно до пункту 2.9 розділу 2 Положення № 185/зп-24 практичне завдання виявляє рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні, а саме: уміння критично мислити та правильно оцінювати фактичні обставини справи; уміння мотивувати свою позицію; уміння застосовувати джерела права, що релевантні до спірних правовідносин; уміння вирішувати правову проблему; уміння лаконічно викладати свою позицію; уміння дотримуватись норм мовних засобів офіційно-ділового стилю.
Під час виконання практичного завдання учаснику необхідно сформулювати правильне, на його думку, модельне рішення суду та/або продовжити викладення запропонованої частини модельного судового рішення на підставі матеріалів завдання (пункт 4.13 розділу 4 Положення №185/зп-24).
Згідно з підпунктами 5.5.5. та 5.5.6. пункту 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 перевірка практичного завдання полягає у встановленні відповідності змісту виконаного учасником завдання показникам (методичним вказівкам) з оцінювання цього завдання. За результатами перевірки практичного завдання кожним членом екзаменаційної комісії виставляється індивідуальна оцінка роботи від 0 до 150 балів.
Згідно з пунктом 5.8 розділу 5 Положення кількість балів за кожне модельне судове рішення у разі виконання під час кваліфікаційного іспиту практичного завдання типу 2 визначається методичними вказівками з оцінювання практичного завдання.
Отже, Положенням № 185/зп-24 визначено як мету практичного завдання - виявлення рівня практичних навичок та умінь у правозастосуванні, так і спосіб його оцінювання, який передбачає перевірку відповідності виконаного завдання встановленим критеріям (методичним вказівкам), із виставленням індивідуальних балів кожним членом екзаменаційної комісії. Такий підхід покликаний забезпечити об`єктивність, прозорість та комплексність оцінювання здатності учасника застосовувати право в умовах, наближених до реальної судової практики.
Підпунктом 5.5.4 пункту 5.5 розділу 5 Положення № 185/зп-24 передбачено, що методичні вказівки з оцінювання практичного завдання затверджуються Комісією та оприлюднюються на її офіційному вебсайті.
На виконання наведених вище приписів Положення № 185/зп-24 рішенням Комісії від 17.07.2024 № 228/зп-24 затверджено Методичні вказівки № 228/зп-24, якими визначено елементи практичного завдання, що підлягають оцінюванню та кількість балів за кожен елемент оцінювання, а саме: 
1) мотивувальна частина оцінюється від 0 до 45 балів, з яких:
- доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився / не погодився з висновками суду першої інстанції 0-16;
- мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі 0-14;
- чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду 0-5;
висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 0-10;
2) резолютивна частина - від 0 до 22 балів, з яких:
висновки суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги 0-10;
розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції 0-5;
строк і порядок набрання постановою законної сили 0-4;
порядок і строк оскарження постанови 0-3;
3) дотримання стилістики судового рішення - від 0 до 5 балів;
4) дотримання правил орфографії та пунктуації - від 0 до 3 балів.
Отже, з наведеного випливає, що оцінювання виконаного практичного завдання має здійснюватися шляхом перевірки кожного визначеного Методичними вказівками №228/зп-24 елемента, зокрема, мотивувальної та резолютивної частин судового рішення, дотримання стилістики, орфографії та пунктуації. Такий деталізований підхід спрямований на забезпечення всебічної та об`єктивної оцінки якості роботи учасника, що, у свою чергу, гарантує належну перевірку рівня його професійних знань, аналітичних здібностей і вміння застосовувати норми права у конкретній правовій ситуації.
Такий підхід до оцінювання передбачає наявність належної доказової бази, яка дає можливість як учаснику конкурсу, так і суду, що здійснює перевірку правомірності рішень ВККС, пересвідчитися у дотриманні екзаменаційною комісією вимог Положення №185/зп-24 та Методичних вказівок №228/зп-24, обґрунтованості виставлених балів та відсутності ознак суб`єктивного або дискримінаційного підходу під час оцінювання. У цьому контексті особливого значення набуває дотримання принципів належного документування результатів оцінювання та їх повноцінного відображення у матеріалах конкурсу, що є запорукою довіри до процедури відбору кандидатів на посаду судді.
Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд в своїх рішеннях, зокрема, від 17.06.2025 у справі № 990/143/25, від 30.06.2025 у справі № 990/171/25, від 15.07.2025 у справі № 990/221/25, від 01.09.2025 у справі № 990/216/25, від 01.09.2025 у справі №990/153/25, від 10.09.2025 у справі № 990/166/25 та інших.
Натомість, ухвалюючи рішення в цій справі, колегія суддів фактично обмежилась лише посиланням на дотримання відповідачем принципу анонімності під час перевірки практичного завдання як основної гарантії об`єктивності оцінювання, не надавши належної оцінки діям екзаменаційної комісії під час виставлення балів за виконане позивачем практичне завдання.
Слід зазначити, що анонімність кваліфікаційного іспиту забезпечує лише відсутність у членів екзаменаційної комісії відомостей про особу кандидата, робота якого оцінюється, тим самим мінімізуючи ризик упередженого ставлення до такого кандидата, але сама по собі не є достатньою гарантією об`єктивності оцінювання. В цьому контексті саме документальне відображення результатів перевірки кожного елемента практичного завдання буде свідчити про об`єктивність оцінювання та дасть змогу пересвідчитись в тому, що таке оцінювання відбулось у відповідності до Методичних вказівок №228/зп-24.
Наголошуємо на тому, що з наявних в матеріалах цієї справи екзаменаційних відомостей, що складені за результатом перевірки виконаного позивачем практичного завдання, неможливо встановити, які недоліки зазначеного практичного завдання стали підставою для зниження остаточної оцінки виконаної роботи та, відповідно, ненабрання позивачем мінімальної кількості балів необхідної для продовження його участі в конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах. 
При цьому, ВККС під час розгляду цієї справи не надано жодних доказів на підтвердження того, що екзаменаційна комісія під час перевірки виконаного позивачем практичного завдання дотрималась положень Методичних вказівок № 228/зп-24.
В контексті зазначеного, вважаємо за необхідне звернути увагу на необхідність дотримання суб`єктами владних повноважень принципу належного врядування зміст якого розкрито, зокрема, в практиці ЄСПЛ.
Так, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслює особливу важливість принципу належного урядування, зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (пункт 74 рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).
Враховуючи викладене, констатуємо, що відповідач, не надавши жодних доказів, які б підтверджували об`єктивність та повноту перевірки виконаного позивачем практичного завдання, та, відповідно, обґрунтованості виставлених екзаменаційною комісією балів, не довів, що ним дотримано вимог Методичних вказівок №228/зп-24 (які були ним же і затверджені), що свідчить про порушення Комісією принципу належного врядування.
Отже, на наше переконання, відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування перед судом, оскільки не довів належними, допустимими та достовірними доказами правомірності спірних в цій справі рішень щодо затвердження кодованих та декодованих результатів практичного завдання, виконаного позивачем та щодо визначення загальних результатів першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних адміністративних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 № 94/зп-23 (зі змінами), в частині, яка стосується позивача, що беззаперечно свідчить про те, що спірні в цій справі рішення в зазначеній частині не відповідають критеріям законності, обґрунтованості та пропорційності, визначеним статтею 2 КАС України, що є самостійною та достатньою підставою для визнання їх протиправними і скасування у відповідній частині. 
При цьому, розглядаючи цю справу, колегія суддів вірно зазначила, що суд позбавлений можливості здійснити самостійну перевірку виконаного позивачем практичного завдання на предмет його відповідності вимогам статті 382 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки здійснення такої перевірки є можливим лише членами екзаменаційної комісії і лише в рамках кваліфікаційного оцінювання, у зв`язку з чим вимога позивача про визнання його таким, що успішно склав кваліфікаційний іспит та допустити до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», у межах конкурсу оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 № 94/зп-23, дійсно не підлягала задоволенню, однак зважаючи на вищевикладене, вважаємо, що Верховний Суд за результатом розгляду справи №990/226/25 мав ухвалити рішення про часткове задоволення позовних вимог шляхом скасування спірних в цій справі рішень ВККС в частині, що стосується позивача та зобов`язання Комісії поновити його участь в конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах з етапу виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду.

Судді Верховного Суду                                                                       А.І. Рибачук 

                                                                                                    А.Ю. Бучик