ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року	Львів	Справа № 460/11025/25 пров. № А/857/30084/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Обрізко І.М., 
суддів                                                                      Іщук Л.П.,  Судової – Хомюк Н.М.,
за участю секретаря судового засідання                    Грищук В.Б.,
представника відповідача                                           Вальчук В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові апеляційну скаргу Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року, прийняте суддею Гресько О.Р. у місті Рівному, у справі за позовом Комісії з припинення Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (№96)» шляхом ліквідації до Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинення певних дій,-

                                                            встановив:

Комісія з припинення Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (№96)» шляхом ліквідації (надалі – Комісія, позивач) звернулася з адміністративним позовом до Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (надалі – ДВС, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про арешт коштів ВП №78400005 від 19.06.2025 та зобов`язання зняти арешт з коштів.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 позов задоволено частково.
Суд виходив з того, що враховуючи приписи частини п`ятої статті 26 Закону №2713-IV, яка прямо забороняє звернення стягнення на майно установ виконання покарань, а також те, що майно позивача перебуває у державній власності, використовується ним на правах оперативного управління виключно для забезпечення виконання її завдань, тому спірна постанова не ґрунтується на вимогах Закону №1404-VIII та Закону №2713-IV.
На момент розгляду адміністративної справи постанова про арешт коштів ВП №78400005 від 19.06.2025 фактично реалізована, а арешт з коштів боржника знято.
Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що законодавство справді забороняє арештовувати кошти на рахунках зі спеціальним режимом використання, але йдеться про рахунки, відкриті згідно зі статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», та відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», що не узгоджується з досліджуваними правовідносинами.
Також звертається увага, що суд невірно дослідив матеріали справи, адже державним виконавцем була винесена постанова про накладення арешту на рахунки боржника, а не на майно.
Не взято судом до уваги той факт, що арешт з коштів боржника уже знятий і судом не прийнято рішення про закриття провадження у справі.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити в позові.
Стороною позивача подано відзив на апеляційну скаргу в якому підтримуються мотиви судового рішення та таке просять залишити без змін.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що на виконанні у Рівненському відділі державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  перебувало виконавче провадження за №78400005 з примусового виконання постанови ДВС за № 68390346 від 28.01.2022 про стягнення із Державного підприємства «Підприємства Державної кримінально-виконавчої служби (№96)» виконавчого збору в розмірі 27856,26 грн на користь держави. 
19.06.2025 державним виконавцем Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про арешт коштів боржника від 19.06.2025 за №78400005 на суму 28156,26 грн.
Вважаючи вказану постанову протиправною та наявністю підстав для зняття арешту з рахунків, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016 (далі як і раніше – Закон №1404-VІІІ) виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусовим виконанням судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VІІІ визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Отже, судове рішення та рішення інших органів (посадових осіб) є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання.
Відповідно до статті 10 Закону №1404-VІІІ заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

За змістом пунктів 6, 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на:
- майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;
- на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
У статті 48 Закону №1404-VІІІ визначений порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, а у статті 52 цього Закону передбачені особливості звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи - підприємця.
Відповідно до частини першої та абзаців 1, 2 частини другої статті 48 Закону №1404-VІІІ звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до пункту 1 частини другої статті 8 Закону України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Згідно з частинами першою - третьою статті 52 Закону №1404-VІІІ виконавець звертає стягнення на кошти/електронні гроші боржника - юридичної особи, що знаходяться у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки/електронні гаманці виконавець отримує в податкових органах, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов`язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача.
Виконавець може звернути стягнення на кошти/електронні гроші боржника - юридичної особи, що знаходяться на його рахунках/електронних гаманцях і на рахунках/електронних гаманцях, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи.
Не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Не підлягають арешту кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 56 Закону №1404-VІІІ арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що звернення стягнення є одним із заходів примусового виконання судових рішень, який виконавець має право застосувати під час здійснення виконавчого провадження. У межах застосування цього заходу законом передбачена можливість звернення стягнення окремо на кошти боржника та на майно боржника, тобто Закон України «Про виконавче провадження» розмежовує поняття «майна» та «коштів» для цілей вжиття заходів примусового виконання судових рішень шляхом накладення арешту на майно та/або на кошти боржника. При цьому, за змістом абзацу першого частини другої статті 45 Закону №1404-VІІІ звернення стягнення за виконавчими документами на кошти боржника здійснюється в першу чергу.
В абзаці другому частини другої статті 48 Закону №1404-VІІІ визначений перелік рахунків, кошти на яких знаходяться під забороною звернення на них стягнення та накладення арешту. Крім зазначених у цій нормі рахунків, законодавець передбачив заборону звернення стягнення та накладення арешту на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та /або звернення стягнення на які заборонено законом, що свідчить про те, що ця норма має відсильний характер до інших норм закону, в яких міститься відповідна заборона, а також свідчить про те, що наведений в абзаці другому частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» перелік не є вичерпним.
За твердженням боржника - Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 96)» державним виконавцем у виконавчому провадженні №78400005 з примусового виконання постанови ДВС за № 68390346 від 28.01.2022 про стягнення виконавчого збору в розмірі 27856,26 грн на користь держави, був накладений арешт на грошові кошти Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 96)», звернення стягнення на які заборонене в силу вимог закону: частини п`ятої статті 26 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» ( далі як і раніше – Закон №2713-IV).

Відповідно до статті 26 Закону №2713-IV майно Державної кримінально-виконавчої служби України перебуває в державній власності та використовується виключно для забезпечення виконання її завдань.
Управління майном здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, який закріплює його за органами і установами виконання покарань, слідчими ізоляторами, навчальними закладами, закладами охорони здоров`я, підприємствами установ виконання покарань, іншими підприємствами, установами і організаціями, створеними для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, збереження та раціональне використання цього майна.
Майно органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, належить їм на правах оперативного управління або повного господарського відання і не може бути об`єктом застави.
Підприємства, створені для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, використовують майно в порядку, передбаченому законодавством.

Звернення стягнення на майно органів і установ виконання покарань, їх підприємств, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я не допускається.
Аналіз наведеної норми Закону №2713-IV свідчить про те, що ця норма закону стосується виключно майна органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, що є державною власністю, було передане цим органам, установам, підприємствам та належить їм на правах оперативного управління або повного господарського відання.
Разом з цим, слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» Державна кримінально-виконавча служба України складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону №2713-IV підприємства установ виконання покарань є державними підприємствами, які здійснюють господарську діяльність та професійно-технічне навчання засуджених.

Державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства, державні некомерційні підприємства або казенні підприємства (частини перша та дев`ята статті 73 Господарського кодексу України).
Згідно з частинами першою та другою статті 74 Господарського кодексу України державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.
Відповідно до частини першої статті 141 Господарського кодексу України до державного майна у сфері господарювання належать єдині майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності.

Відповідно до пунктів 1.1., 2.1. статуту Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 96)» (далі - Підприємство), затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3116/5 від 10 вересня 2020, Підприємство засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції України (далі - Уповноважений орган управління), що здійснює управління ним безпосередньо або через міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань та входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Підприємство утворено з метою (основним завданням Підприємства є) залучення засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань Державної кримінально-виконавчої служби України, до суспільно корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності.

За змістом пунктів 3.1., 3.5., 3.6., 3.9. статуту Підприємство є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банків, несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна згідно із законодавством, має право укладати угоди, набувати майнових та немайнових прав, нести відповідальність, бути позивачем і відповідачем в суді відповідно до законодавства.
Згідно з пунктами 4.1. - 4.4. статуту майно Підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Майно Підприємства становлять виробничі і невиробничі засоби, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі Підприємства. Право господарського відання майном, закріпленим за підприємством виникає з дати підписання акта приймання-передачі.
Джерелами формування майна Підприємства є: державне майно, передане Підприємству Уповноваженим органом управління; доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності Підприємства; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів, отримані із дотриманням порядку, передбаченого законодавством; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб`єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством.
Відповідно до пунктів 9.1., 9.2. статуту основним показником фінансових результатів господарської діяльності є прибуток. Прибуток формується за рахунок надходжень від провадження господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат, витрат на оплату праці, сплати відсотків за кредитами банків, сплати передбачених законодавством податків та інших платежів до бюджету, відрахувань до цільових та інших фондів, залишається у повному його розпорядженні та використовується відповідно до законодавства (а.с. 10-14).
Отже, з огляду на викладене Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 96)» є державним комерційним підприємством, самостійною юридичною особою, одним з основних завдань якого є отримання прибутку від господарської діяльності. При цьому, державне майно, передане Підприємству Уповноваженим органом управління, не є єдиним джерелом формування майна Підприємства. Майно Підприємства формується також і за рахунок інших, передбачених статутом джерел, зокрема з доходів від ведення господарської діяльності, кредитів, дотацій з бюджету тощо.

Поряд з наведеним, суд акцентує увагу на тому, що положення статті 26 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», які стосуються виключно майна, переданого та закріпленого за органами, установами, організаціями виконання покарань, їх підприємствами, на правах оперативного управління або повного господарського відання, не містять заборони на звернення стягнення на кошти підприємств установ виконання покарань, що є державними комерційними підприємствами, отриманими ними від здійснення своєї господарської діяльності.
Враховуючи наведене, суд вважає, що арешт, накладений державним виконавцем на грошові кошти боржника - Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 96)» не стосується майна Підприємства, що закріплене за ним на праві господарського відання, з огляду на що посилання останнього на те, що дії державного виконавця щодо накладення арешту на грошові кошти Підприємства є незаконними, а спірна постанова державного виконавця від 19 червня 2025 у виконавчому провадженні № 78400005 суперечить статті 26 Закону №2713-IV, є безпідставними.
Крім того, виконуючи рішення, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому, саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанови без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 у справі № 905/361/19 та від 20 квітня 2022 у справі № 756/8815/20, від 13 листопада 2023 у справі №  915/480/21, чого не враховано судом першої інстанції.
В матеріалах справи відсутні докази того, що рахунки Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 96)», на грошові кошти на яких державний виконавець на підставі спірної постанови від 19 червня 2025 у виконавчому провадженні №  78400005 наклав арешт, мають спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не обґрунтовано задовільнив позов Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 96)» в частині визнання протиправною постанову державного виконавця Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про арешт коштів боржника від 19 червня 2025 за №78400005.

З приводу доводів апелянта, що арешт коштів боржника знято та мається клопотання про закриття провадження у справі то суд вважає за необхідне зазначити про таке, що спірні правовідносини досліджуються на момент прийняття оспореного рішення в даній справі, а також заявником не доведено, що мали місце порушення які виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення, як це передбачено п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
З огляду на наведене, ст. 308 КАС України, позицію Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 310, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                      
                                                               постановив:

Апеляційну скаргу Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовільнити.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року в справі №460/11025/25 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволення позову Комісії з припинення Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (№96)» шляхом ліквідації до Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинення певних дій, відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 01.10.2025.