15.10.25
22-ц/812/1467/25
Провадження № 22-ц/812/1467/25 Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/812/1479/25 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
Провадження № 22-ц/812/1480/25
П О С Т А Н О В А
Іменем України

14 жовтня 2025 року м. Миколаїв Справа № 490/8346/19
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Царюк Л.М.,
суддів - Крамаренко Т.В., Самчишина Н.В.,
при секретарі судового засідання - Повертайленко Ю.В.,
за участі представниці позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом - Коренко Т.В. ,
представника третьої особи - Служби у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради - Бакалової Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла його представниця - ОСОБА_3 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2025 року та ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла її представниця - Коренко Тетяна Володимирівна , на це ж рішення та ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2025 року, повне судове рішення складено 13 червня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на дитину, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, Веснянської сільської ради Миколаївської району Миколаївської області про визначення місця проживання дитини з батьком, 
В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на дитину.
Позов обґрунтовувала тим, що після припинення шлюбних стосунків з ОСОБА_2 , вона з сином ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_6 проживає за адресою АДРЕСА_1 разом з батьками.
Діти перебувають на її утриманні. Одночасно з моменту припинення шлюбних відносин виник спір з ким буде проживати син ОСОБА_5 .
Позивачка має належні умови для проживання, влаштувала дитину до дитячого садочка та уклала декларацію з сімейним лікарем.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі частки від всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову 
02 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.
Вимоги позову мотивував тим, що ОСОБА_4 вийшла на роботу з декретної відпустки, коли дитині було лише 3 місяці, а дитину залишила на його виховання та його матері, яка займалась доглядом за дитиною протягом двох з половиною років.
В травні 2019 року ОСОБА_4 за власною ініціативою залишила будинок в якому вони проживали сім`єю в с. Сливино. 
15 травня 2020 року Центральним районним судом м. Миколаєва було розірвано шлюб між сторонами.
У зв`язку з тим, що дитина проживала разом з батьком, 13 серпня 2019 року він отримав судовий наказ про стягнення з матері на користь батька аліментів на сина, а 06 вересня 2019 року було відкрите виконавче провадження № 59971996.
У 2019 ОСОБА_2 змінив місце роботи, у зв`язку з незручним робочим графіком, оскільки необхідно було доглядати за сином, та почав нести службу у Національній Гвардії України у ВЧ НОМЕР_1 де робочий графік з 08:00 до 17:00 години.
Влітку 2019 року ОСОБА_2 влаштував сина до Сливинського дошкільного навчального закладу, матір дитячий садок не відвідувала.
За місцем своєї роботи ОСОБА_2 характеризується з позитивної сторони, є здоровим, не перебуває на обліку у протитуберкульозному диспансері, на психічному обліку та наркологічному огляді.
На початку серпня 2019 року ОСОБА_4 почала приїздити до дому ОСОБА_2 з метою навідати сина. Сторони дійшли згоди, що син буде проживати тиждень у матері і тиждень у батька по черзі, забирати домовилися що буде і привозити батько у зв`язку з тим що в нього є авто. 
В кінці вересня 2019 року ОСОБА_2 приїхавши за сином до ОСОБА_4 забрала його, а забрати сина назад він вже не зміг, на телефон ніхто не відповідав та двері не відчинив. ОСОБА_4 почала чинити перешкоди батьку в спілкуванні дитини та переховувати його.
09 жовтня 2019 року ОСОБА_4 подзвонила та попросила забрати її та сина з м. Київ, після проведеної операції.
Після цього син залишився проживати з батьком, оскільки потребував післяопераційного догляду.
Після одужання ОСОБА_4 забрала сина.
ОСОБА_2 бажає щоб син проживав з ним, хоче дарувати своєму синові любов, тепло турботу та займатися його вихованням. Для цього створено всі умови для проживання, навчання, виховання та всебічного розвитку дитини, тому все ж таки заради кращих інтересів дитини, варто визначити місце проживання ОСОБА_5 разом із його батьком.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із його батьком ОСОБА_2 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2019 року прийнято до провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_2  до ОСОБА_4 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4  до ОСОБА_2  третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради. Відкладено підготовче засідання. про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини. 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2024 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору за зустрічним позовом - виконком Веснянської сільської ради Миколаївської району Миколаївської області як орган опіки та піклування.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_11 про надання міжнародно-правової допомоги. 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2025 року з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 13 червня 2025 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на дитину задоволено частково.
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_4 .
Стягнуто на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/5 частки з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 01 березня 2022 року і до повноліття дитини. 
Стягнуто на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_2 768 грн 40 коп. судового збору сплаченого за подачу позову до суду.
Стягнуто на користь держави з ОСОБА_2 768 грн 40 коп. судового збору за вимогу про стягнення аліментів.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком - відмовлено.
Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Рішення суду мотивовано тим, що зібрані у справі докази свідчать про те, що малолітній ОСОБА_5 на час розгляду справи судом першої інстанції вже три роки поспіль проживає з матір`ю. Зміна місця проживання відбулась у зв`язку зі збройною агресією РФ проти України. Поза розумним сумнівом, за цей час у дитини склалися певні соціальні зв`язки, він має певний розклад життя та свої інтереси та вподобання -який суттєво відрізняються від його інтересів та розкладу життя у три-чотирирічному віці.
Всі ж докази, які надав батько дитини, відносяться до періоду, коли сину було 3-4 роки, вони безумовно підтверджують дуже теплі та справжні батьківські стосунки між ними, справжню батьківську турботу, проте обставини життя дитини за три роки значно змінилися, різниця між чотирирічною та восьмирічною дитиною - дуже суттєва.
Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина, то ОСОБА_2 , надано до суду щомісячні "фінансові звіти" витрат на дитину з часу подачі позову і до лютого 2022 року, що свідчить про добровільність сплати аліментів, позивачкою не заперечувалося, що за цей період дитина часто перебувала з батьком, і на цей час перебування, потреби дитини забезпечувалися батьком. За такого, аліменти на сина підлягають стягненню з березня 2022 року.
Щодо визначення розміру аліментів, то суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що відповідач має на утриманні свого батька, а тому розмір заявлених з нього аліментів на сина є дещо завищеним. 
Не погодившись з рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів у розмірі 1/5 частки від усіх видів заробітку скасувати, та ухвалити нове, яким визначити розмір стягуваних аліментів у розмірі 1/10 частки, залишити питання щодо визначення місця проживання дитини відкритим до встановлення об`єктивних обставин, у тому числі за результатами міжнародно правової допомоги. Зустрічний позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з батьком задовольнити. Також в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 виклав заперечення на протокольну ухвалу суду першої інстанції від 02 червня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання про надання міжнародно-правової допомоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки наданим доказам і не дотримано принципів найкращих інтересів дитини. Не враховано судом і реальних обставин сторін, у тому числі факт проходження відповідачем військової служби в умовах воєнного стану, що об`єктивно перешкодило йому повною мірою реалізувати свої батьківські права. При визначенні розміру аліментів суд не взяв до уваги фінансовий стан сторін, наявність інших обов`язків утримання та принцип пропорційності.
Судом першої інстанції не з`ясовано в повному обсязі всі обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, а також допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Залишено поза увагою реальний стан утримання, виховання та зв`язку дитини з батьком, умови проживання, участь батька у житті дитини до початку повномасштабної війни, його правовий статус, як військовослужбовця в умовах воєнного стану
Той факт, що батько через службу у Національній гвардії України тимчасово не проживав разом з дитиною, не зменшує обсяг його батьківських прав.
Суд, залишивши дитину за кордоном без належної оцінки можливостей батька, фактично узаконив тривале обмеження права батька на спілкування з дитиною.
Фактичне перебування дитини з матір`ю за кордоном не є підставою, що виключає можливість визначення місця проживання з батьком.
Суд першої інстанції звузив поняття найкращих інтересів дитини до констатації її нинішнього проживання за кордоном з матір`ю.
Судом не оцінено, чи не завдасть тривале розлучення з батьком шкоди української ідентичності дитини та її емоційному благополуччю.
В даній справі фактично мала місце нерівність підходів до батьків.
Суд першої інстанції не забезпечив повного з`ясування обставин щодо перебування дитини за кордоном. Міжнародний характер ситуації вимагав від суду активного використання механізмів міжнародної правової допомоги.
Суд першої інстанції не ініціював жодних заходів міжнародної правової допомоги, це призвело до того, що ситуація дитини за кордоном не була об`єктивно оцінена.
Суд першої інстанції всупереч закону не врахував офіційний висновок служби у справах дітей Миколаївської міської ради.
У даній справі орган опіки Миколаївської міської ради вказав на неможливість надати висновок через відсутність матері і дитини в громаді, тобто фактично засвідчив, що обстеження умов проживання дитини не проведено. Суд цей документ проігнорував.
Суд натомість поклав в основу рішення довідку «Веснянської сільської ради, яка не є уповноваженим органом опіки щодо даної дитини та була складена без участі дитини і без обстеження житлових умов. Зазначений документ не може бути належним та допустимим доказом. 
В судовому засіданні ОСОБА_2 було заявлено письмове клопотання про надання міжнародної правової допомоги.
Проте, суд першої інстанції відмовив в задоволенні цього клопотання в усній формі, без виходу до нарадчої кімнати та без постановлення ухвали, що є порушенням процесуального закону.
Суд обмежився тим, що взяв до уваги копії документів від позивачки, не давши оцінку їх достовірності, повноти та юридичного значення. Суд не проаналізував, що тимчасовий характер дозволу позивачки за первісним позовом на перебування означає відсутність гарантій довгострокового легального статусу матері й дитини за кордоном після зазначеної дати. Також залишено судом поза увагою, що дитина не перебуває на консульському обліку. Це свідчить про невиконання матір`ю обов`язку щодо офіційної реєстрації дитини за кордоном і потенційно ускладнює захист прав дитини державою Україна.
Суд прийняв ксерокопії документів від позивачки, без вимоги оригіналів чи офіційного засвідчення. Також суд не з`ясував, які саме фактичні обставини підтверджуються поданими матір`ю документами.
Суд першої інстанції формально зазначив місце проживання дитини за кордоном, проте не перевірив придатність цього житла для проживання дитини.
При визначенні розміру аліментів судом першої інстанції не було враховано, що станом до березня 2022 року ОСОБА_2 витратив на сина понад 480 005,61 грн, що ОСОБА_2 утримує свого батька, який є пенсіонером та те, що поведінка матері свідчить про зловживання своїми правами та нехтування інтересами дитини. 
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило.
ОСОБА_13 , в інтересах якої діяла її представниця - Коренко Тетяна Володимирівна , не погодилась з рішенням суду в частині розміру стягнутих аліментів, подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на сина в розмірі частки від усіх видів заробітку. 
Також ОСОБА_13 просила скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2025 року про залишення її заяви про ухвалення додаткового рішення без розгляду, як незаконну.
Апеляційна скарга мотивована тим, що зменшення розміру аліментів на  дитину з 1/4 частки всіх видів доходів  ОСОБА_2  на 1/5 частку його доходів не спрямовано на належне забезпечення дитини -  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  та суперечитиме її інтересам.
Відповідачем не доведено необхідність зменшення розміру аліментів на утримання дитини.
Суд першої інстанції врахував той факт що батько перестав фінансово утримувати свого сина тільки з березня 2022 року. Однак, при розгляді справи представник позивача зазначала, що надання відповідачем сину добровільно особисті кошти відбувалось за бажанням відповідача, вони не були визначеними конкретним розміром і не носили стабільного характеру. Добровільна витрата коштів на дитину не є підставою для відмови у їх стягненні через суд. Навіть якщо платник аліментів добровільно їх витрачав на дитину, це не скасовує його зобов`язання, визначені судовим рішенням.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2025 року було залишено без розгляду заяву представника позивача адвоката Коренко Т.В. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу. Позивач та представник позивача не погоджуються з вказаною ухвалою.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_13 в частині оскарження ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2025 року.
У своєму відзиві ОСОБА_2 зазначав, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Заяву про ухвалення додаткового рішення правомірно залишено без розгляду, оскільки вона подана з порушенням процесуальних строків і порядку, а апеляційна скарга не містить жодних переконливих доводів протиправності дій суду першої інстанції.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляду справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 2015 року, який розірвано за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2020 року.
Від цього шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На час звернення до суду ОСОБА_4 , проживала з донькою від першого шлюбу ОСОБА_6 та сином в АДРЕСА_2 .
Сторони не заперечують, що після припинення шлюбних відносин син ОСОБА_5 часто перебував за місцем проживання батька в АДРЕСА_3 , за домовленістю батьків режим проживання дитини був тиждень/на тиждень.
Станом на 2019-2020 роки дитина відвідувала дитячий садочок в с. Сливино, матеріалами справи підтверджується, що батько ОСОБА_2 брав активну участь у житті та вихованні сина під час відвідування ним дошкільного навчального закладу.
Протягом 2019-2021 років батько контролював проходження сином профілактичних медичних оглядів, займався його лікуванням.
До матеріалів справи додані докази, що протягом цього періоду мати також займалася лікуванням сина.
Станом на 2021 рік дитина відвідувала дошкільний навчальний заклад № 37, з якого ОСОБА_5 забирали то батько, то мати згідно узгодженого графіку, відповідно до довідок адміністрації дошкільного навчального закладу обидва батьки приймали участь у житті сина, сплачували необхідні та благодійні внески.
13 серпня 2019 року Миколаївським районним судом Миколаївської області був виданий судовий наказ у справі № 480/1369/19 про стягнення з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_5 , щомісячно у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку, починаючи з 31 липня 2019 року і до його повноліття.
20 серпня 2019 року Миколаївським районним судом Миколаївської області № 480/1326/19 було постановлено ухвалу про відмову у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на сина ОСОБА_5 - оскільки з доданих актів про проживання від 30 липня 2019 року виконкому Веснянської сільської ради Миколаївського району вбачається, що дитина фактично проживає з боржником ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_3 . Також вже видано 13 серпня 2019 року судовий наказ у справі № 480/1369/19 про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на користь ОСОБА_2 , на сина ОСОБА_5 . Отже не може бути спір розглянуто в наказному провадженні.
Ухвалою від 04 серпня 2020 року Миколаївського районного суду Миколаївської області у справі № 480/1369/19 задоволено заяву представника ОСОБА_4 та скасовано за нововиявленими обставинами судовий наказ від 13 серпня 2019 року у справі № 480/1369/19 про стягнення з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_5 , щомісячно у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку, починаючи з 31 липня 2019 року і до його повноліття.
До матеріалів справи додано позитивні характеристики на ОСОБА_2 за місцем проходження служби ГУНП в Миколаївській області та ВЧ НОМЕР_1 Національної Гвардії України за 2019 рік, докази проте, що ОСОБА_2 є фізично здоровим, на обліку не перебуває.
До матеріалів справи додано позитивні характеристики на ОСОБА_4 , за місцем проходження служби ГУНП в Миколаївській області та за місцем проживання.
Відповідно до житлово - побутових умов проживання ОСОБА_2 у період розгляду судової справи у різні періоди були складені документи: акти обстеження житлово побутових умов від 20 лютого 2020 року; 07 липня 2020 року; 13 серпня 2020 року; 20 серпня 2020 року; 25 серпня 2020 року; 22 жовтня 2020 року; 26 січня 2021 року; фото звіт умов проживання в житловому будинку від 21 вересня 2019 року; фото звіт покращення умов проживання в житловому будинку від 11 листопада 2024 року; акт обстеження умов проживання від 13 листопада 2024 року, в яких зазначається, що батько дитини облаштував для сина окрему кімнату з усіма зручностями, в якій є окреме велике спальне ліжко; шафи купе для одягу; письмовий стіл, комп`ютер та планшет для навчання; телевізор та інші необхідні речі для відпочинку. Всі меблі та техніка нові та сучасні. Кімната чиста, світла та простора, має необхідний окремий простір для життя. Будинок з усіма комунальними зручностями та сучасним ремонтом. Санітарно гігієнічні умови проживання належні.
В грудні 2020 року батько свого сина записав до дитячого центру розвитку, де психолог ОСОБА_15 надала психологічну характеристику ОСОБА_5 , з рекомендаціями індивідуальних занять з психологом та нейропсихологом, про що свідчить психологічна характеристика від 11 грудня 2020 року № 16/12, яка міститься в матеріалах справи. 
Практичним психологом ДНЗ № 37, який відвідував ОСОБА_5 з вересня 2020 року і у в 2021 році, було надано психолого-педагогічну характеристику, в якій зазначалося, що результатами виявлення особливостей сприйняття дитиною внутрішньо - сімейних відносин з проєкційних методик засвідчили, що дитина не відчуває своєї значущості в родині, почувається невпевнено, існує дефіцит уваги та любові з боки родини. Теми про сім`ю викликали у ОСОБА_5 стурбованість та напругу, проте дитина чітко визнавала на той час хто повинен мама чи тато, в який день забирати його з дитячого садочка.
Згідно Висновків спеціаліста-практичного психолога ОСОБА_16 , складених за зверненням ОСОБА_2 з приводу психологічного дослідження стосовно ОСОБА_5 від 15 грудня 2020 року; 20 лютого 2021 року; 21 лютого 2021 року; 25 травня 2021 року, які містяться в матеріалах справи - психологом в даних актах визначено, що ОСОБА_5 прив`язаний більшою мірою до батька, ніж до матері, розрив з батьком для дитини може стати причиною найбільш сильною психологічною травмою. Можна зробити висновок про наявність несприятливого психологічного впливу з боку матері, що проявляється в лібералізмі поведінки дитини. Дитина бажає жити з батьком, в якому бачить друга та наставника. Дитина любить і маму і папу, при цьому чітко розрізняє "батьківські" та "материнські дні". Батько щодо свого малолітнього сина транслює постійну батьківську підтримку, стійкість позиції, спрямованої на задоволення почуттів дитини з метою турботи про неї, її навчання, планомірного та цілісного виховання та розвитку. Краща психологічна сумісність і схильність дитини відзначається з сім`єю батька ніж сім`єю матері. Психологом зроблено висновок, що виходячи з індивідуально психологічних особливостей, емоційного стану, рівня розвитку, інтересів, ОСОБА_5 найбільш переважно проживання зі своїм батьком. До індивідуальних психологічних особливостей дитини відносяться вразливість, образливість і гіперактивність.
У всіх цих висновках зазначено, що спілкування з трирічною дитиною проводилося лише в присутності батька, обставини життя дитини також взяті зі слів батька. 
ОСОБА_2 записав ОСОБА_5 до студії малят та батьків «Джерело» у дошкільну групу, сплачував за навчання та приводив і забирав дитину з уроків в 2020-2021 році, дитина відвідувала Центр розвитку дитини «Лоло і Пепе».
30 листопада2020 року ОСОБА_2 відкрив в Акціонерному товаристві «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНКУ» вклад «Дитячий депозит» терміном до повноліття дитини до 11 червня 2035 року, на який можливо зараховувати кошти для сплати за навчання дитини після закінчення школи, та зняти ці кошти може ОСОБА_5 . 
Також в матеріалах справи містяться численні фото-журнали повсякденного життя дитини з батьком за 2019-2021 роки, які складені ОСОБА_2 , справжність яких представник позивачки не заперечувала, з яких вбачається, що ОСОБА_2 фотографував ОСОБА_5 за іграшками, на розвиваючих заняттях, на різних розважальних заходах та місцях відпочинку, дитина завжди усміхнена та доглянута.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 має в особистій приватній власності житловий двоповерховий будинок площею 115,8 кв.м та земельну ділянку загальною площею 0,25га, за адресою АДРЕСА_4 , про що свідчить інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно довідка: 403128211 від 11 листопада 2024 року та технічний паспорт на будинок.
Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 11 листопада 2024 року відсутні дані про належність на праві власності ОСОБА_4 нерухомого майна.
Відповідно до інформації від 21 березня 2023 року з ВП №2 МРУП ГУНП в Миколаївській області 16 березня 2023 року ОСОБА_4 звільнилася з посади за власним бажанням, та з наданих нею копії документів до матеріалів справи та її наданих пояснень спеціалістам служби у справах дітей зрозуміло що перебуваючи у Німеччині вона офіційно не працює та не отримує дохід, вона перебуває на обліку та отримує лише соціальних допомогу від держави в якій вона перебуває.
Також в матеріалах справи містяться рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2020 у справі № 945/1842/19, яким зобов`язано ОСОБА_4 не чинити дідусю перешкоди у вихованні та спілкуванні з онуком та встановлено порядок участі у вихованні дитини, та рішення у справі № 945/1879/19 від 16 травня 2023 року Миколаївського районного суду Миколаївської області, яким зобов`язано ОСОБА_4 не чинити бабусі перешкоди у вихованні та спілкування з онуком та визначено порядок участі у вихованні дитини.
На час розгляду справи у суді позивачка ОСОБА_4 разом із донькою ОСОБА_6 та сином на підставі відповідного дозволу проживають на території Федеративної Республіки Німеччина.
Згідно відповіді Посольства України в Німеччині від лютого 2025 року, на консульському обліку малолітній громадянин України ОСОБА_5 не перебуває.
ОСОБА_4 та її діти перебувають у Федеративній Республіці Німеччина. З копії договору оренди житла слідує, що 01 листопада 2022 року між ТОВ «Тренд Іммобілієн» та ОСОБА_4 укладено договір оренди житлової квартири у будинку в м. Галле, Німеччина. З довідки про місце проживання від 02 листопада 2022 року слідує, що ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в`їхали до трикімнатної квартири.
Працівниками Служби у справах дітей за дорученням суду в 2024 році провести оцінку потреб сім`ї та скласти акт обстеження житлово - побутових умов проживання дитини не виявилося можливим, тому що за словами ОСОБА_4 вони проживають за кордоном, офіційної інформації про умови проживання останньою суду не надано.
В тимчасовій довідці про погоджену посвідку на проживання від 13 листопада 2023 року слідує, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було задоволено клопотання про надання дозволу на перебування іноземних осіб до 04 березня 2025 року.
Також з червня 2022 року на підставі того, що його мати ОСОБА_4 проживає в Німеччині та має дозвіл на проживання та дозвіл на роботу, ОСОБА_5 до його повноліття призначена грошова допомога більше 300 Євро.
Також протягом 2023-20024 років ОСОБА_4 , отримала Сертифікати на успішне складання Тесту з німецької мови для іммігрантів та інтеграційного тесту, підтвердила свій диплом бакалавра за спеціальністю "правознавство".
Також ОСОБА_4 та проживаючі з нею особи ОСОБА_5 отримали послугу з медичного страхування з березня 2024 по лютий 2025 року.
Всі ці довідки перекладено перекладачем Сушковою Н.С. та справжність її підпису засвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О., зареєстровано в нотаріальному реєстрі.
28 листопада 2019 року Службою у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації, яка виконувала на той час функції органу опіки та піклування, було надано висновок № 1225/06-11 від 28 листопада 2019 року, в якому зазначається що проведеною роботою спеціалістами служби у справах дітей було встановлено, що ОСОБА_2 має позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, створив усі необхідні умови для проживання та розвитку дитини: хлопчик має окрему умебльовану кімнату, сезонний одяг, іграшки, під час проживання у батька відвідував Сливинський ДНЗ . За інформацією сусідів ОСОБА_2 з народження хлопчика приділяв йому більше уваги ніж ОСОБА_4 , батько навіть змінив місце роботи щоб більше часу проводити з дитиною. Зазначені факти підтверджують можливість проживання дитини разом з батьком.
13 грудня 2019 року рішенням Виконавчого комітету ММР № 1296 було визначено участь ОСОБА_2 у вихованні дитини, надавши йому можливість спілкуватися першого та третього тижні місця з 18:00 години п`ятниці до 18:00 неділі, щотижня у вівторок та четвер з 17:00 до 19:00 у святкові дні за домовленістю батьків та два тижні під час відпустки батька.
Сторони в судовому засіданні підтвердили, що цей графік від початку дотримувався обома батьками.
При цьому позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 надано відповіді правоохоронних органів з приводу того, що він протягом вересня 2019 - листопада 2019 року неодноразово звертався до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області з приводу перешкоджання з боку ОСОБА_4 зустрічі з його малолітнім сином.
Згідно висновку від 29 січня 2020 року за № 489/020201-22/25/14/20 Виконавчого комітету ММР, доцільно визначити місце проживання дитини з матір`ю, в якому зазначено, що працівниками служби у справах дітей при розмові з матір`ю дитини встановлено, що після розірвання шлюбу батько з дитиною спілкувався часто, дитина знаходилася тиждень у батька та тиждень у матері, а з листопада 2019 року було визначено рішенням органу опіки та піклування порядок участі батька у вихованні дитини. Мати має належні умови проживання та стабільний дохід.
Згідно висновку від 16 червня 2021 року за № 489/02.02.01-22/25/14/21 Виконавчого комітету ММР, недоцільно визначити місце проживання дитини з батьком, в якому зазначено, що працівниками служби у справах дітей при розмові з матір`ю дитини встановлено, що після розірвання шлюбу батько з дитиною спілкувався часто, дитина знаходилася тиждень у батька та тиждень у матері, а з грудня 2019 року було визначено рішенням органу опіки та піклування порядок участі батька у вихованні дитини. Батько дитини має належні умови проживання та стабільний дохід Мати має належні умови проживання та стабільний дохід. Дане питання розглядалося 10 червня 2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, де було досліджено документи та заслухано обох батьків. Комісією не було виявлено підстав для зміни місця проживання дитини.
29 січня 2021 року начальником служби у справах дітей Виконавчого комітету Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області було подано до справи пояснення щодо постійного проживання дитини разом з батьком, в якому було зазначено що 26 січня 2021 року служба у справах дітей здійснила обстеження умов проживання громадянина ОСОБА_2 , за результатами обстеження складено було розгорнутий та детальний за описом акт обстеження. Спеціалісти констатували факт існування дійсної турботи батька про сина та його налаштування виховувати останнього в безпечному та комфортному середовищі. Спеціалісти засвідчили що батько відповідально ставиться до дитини, та здатен виконувати свої батьківські обов`язки найкращим чином. Було зауважено, що обстежене помешкання виглядало не просто більш ніж найсприятливішим для постійного проживання дитини з батьком за побутовими ознаками, але сама собою влаштована атмосфера сприяла позитивному духовному розвитку дитини. Між батьком та сином існував міцний духовний родинний зв`язок. ОСОБА_5 виявляв любов та прив`язаність до свого батька. Служба у справах дітей вважала що проживання дитини разом із батьком ОСОБА_2 відповідало б у повній мірі найкращим інтересам дитини.
Згідно Акту обстеження умов проживання № 57 від 13 листопада 2024 року, складеного Службою у справах дітей виконавчого комітету Веснянської сільської ради, ОСОБА_2 , створені належні умови для проживання та виховання дитини за адресою АДРЕСА_3 , для дитини виділена окрема кімната з усім необхідним.
17 грудня 2024 року після розгляду питання визначення місця проживання дитини розглядалося на засіданні з питань захисту прав дитини, складено Висновок Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про неможливість визначення місця проживання ОСОБА_5 , розглянувши документи членами комісії було встановлено, у зв`язку з тим, що мати з дитиною проживає за межами України проведення оцінки потреб дитини та сім`ї, які передбачені пунктом 72 порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, - є не можливим, встановити здатність матері створити належні умови утримання та виховання дитини не є можливим, тому за таких обставин підготувати висновок про визначення місця проживання дитини з матір`ю не можливо. Зі слів матері встановлено, що для сина ОСОБА_5 в Німеччині створено необхідні умови, він забезпечений всім необхідним, навчається у першому класі німецької школи, відвідує гуртки з футболу та боксу. Вона наразі шукає роботу. Мати надала фото та відео, які демонструють умови життя дитини за кордоном. ОСОБА_4 , наполягає на тому, що повернення в Україну на даний час є небезпечним, розрив з сестрою ОСОБА_6 до того ж буде значним стресом для хлопчика.
Батьком підтверджено, що він перебуває на дійсній військовій службі за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 НГУ, має стабільний дохід, проживає у власному приватному будинку у АДРЕСА_4 , де для дитини створені належні умови для нормальної життєдіяльності та розвитку. Заперечує, що за цей час втрачено зв`язок між ним та сином.
17 грудня 2024 року Виконавчий комітет Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області надав висновок про недоцільність визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5 з батьком за місцем його проживання - у зв`язку з тим, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше залишитися з матір`ю за кордоном задля забезпечення розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі без негативного впливу, що відповідає найкращим інтересам дитини. Зазначено, що незважаючи на те, що батьком створено усі необхідні умови для проживання, виховання та навчання дитини і батько дійсно бажає проживати з сином та дарувати йому свою любов - проте дитині безпечніше залишатися з матір`ю за кордоном у стійкому безпечному середовищі. Отже, не можна зараз стверджувати, з ким із батьків дитині буде краще проживати Тому доводи ОСОБА_2 не спростовують наведених висновків, що в найкращих інтересах дитини буде залишення місця проживання дитини з матір`ю, не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дитини з матір`ю шкодить її інтересам, що визначення місця проживання дитини з батьком, що фактично призведе до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину.
В матеріалах справи містяться складені ОСОБА_2 щомісячні фінансові звіти, а саме: у період з червня по грудень 2019 рік витрачено на утримання дитини кошти у сумі 92 231,89 грн; у період з січня по грудень 2020 року витрачено на утримання дитини кошти у сумі 132 623,89 грн; у період з червня по грудень 2021 рік витрачено на утримання дитини кошти у сумі 233 021, 39 грн; у період за січень та лютий 2022 року витрачено на утримання дитини кошти у сумі 22 128,44 грн - загальна сума витрачених коштів становить 480 005,61 грн. До вказаних звітів долучено копії чеків та квитанцій на придбання дитячих іграшок, одягу та продуктів харчування, товарів для розвитку, ліків- про що представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечувала щодо дійсності придбання цих товарів батьком для сина ОСОБА_5 .
Також представником відповідача за первісним позовом надано нотаріально посвідчені заяви від ОСОБА_5 , який є рідним батьком ОСОБА_2 та пенсіонером за віком, датовані 18 травня 2024 року та 06 травня 2025 року, про те, що протягом 2019-2021 року отримував від сина регулярну фінансову допомогу у розмірі 36 000 грн на рік, в 2022 році - щомісячно від 2 000 до 3 000 грн, у 2023 він щомісячно отримував від сина фінансову допомогу у розмірі від 2 000 до 4 000 грн, а в 2024 році - від 2 500 до 5 000 грн щомісячно, у листопаді 2024 - 5 000 грн, у грудні 2024 - 8 000 грн, у 2025 році отримував грошову допомогу від сина по 5 000 грн щомісячно.
Відповідно до довідки про доходи № 24, виданої НГУ ОСОБА_2 несе службу в ВЧ НОМЕР_1 старшим водієм автомобільного взводу та отримує щомісячну заробітну плату у розмірі приблизно 25 000 грн станом на травень - жовтень 2024 року, станом на червень 2023-січень 2024 року у розмірі 23 000-69 000 на місяць.
З червня 2023 року триває виконавче провадження з примусового виконання Постанови Миколаївського апеляційного суду у спрві 3 490/8346/19 від 07 червня 2023 року про забезпечення позову, державним виконавцем за численними заявами стягувача ОСОБА_2 регулярно вживаються заходи щодо примусового виконання зобов`язань боржником ОСОБА_4 у вигляді накладення штрафу та звернення щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення з приводу невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.
Центральним районним судом м. Миколаєва відкрито провадження у справі № 490/2890/25 за позовом ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , про виключення відомостей про особу батька з актового запису про народження дитини.
Перевіряючи доводи апеляційних скарг колегія судів апеляційного суду звертає увагу на наступне.
Щодо визначення місця проживання дитини.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
У статті 18 Конвенції, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до частин 2, 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
У статті 160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою
Відповідно до частин 1, 2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).
Тлумачення як статті 7 СК України загалом, так і частини 9 статті 7 СК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 148/1555/17 зазначено, що «рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
У справі, що переглядається, суд встановив, що як батько, так і мати дитини належним чином ставляться до виконання своїх батьківських обов`язків, позитивно характеризуються в побуті та на роботі, не зловживають спиртними напоями чи наркотичними засобами.
Кожна із сторін має самостійний дохід, який може забезпечити дитині належні умови проживання, виховання та навчання.
Встановлено, що матеріально-побутові умови та рівень комфорту, які може забезпечити дитині як мати, так і батько істотно не відрізняються. 
Отже, на підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самої дитини.
Установлено, що дитина з вересня 2019 року проживає  разом з матір`ю та  сестрою - дочкою  від першого шлюбу матері - ОСОБА_6 ,    ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України за адресою: АДРЕСА_1 . За рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 13 грудня 2019 року було визначено участь батька у вихованні сина ОСОБА_5 через графік побачень, який сторонами дотримувався. 
З червня 2022 року у зв`язку з військовою агресією РФ проти України ОСОБА_4 разом з дітьми виїхала та проживає до теперішнього часу на території Федеративної Республіки Німеччина.
Вирішуючи спір, враховуючи норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд першої інстанції, із яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім доказам у справі, у тому числі висновку органу опіки та піклування, суд першої інстанції інстанцій, виходячи із найкращих інтересів дитини, встановивши, що дитина вже досить тривалий час проживає разом із матір`ю, визначив місце проживання з останньою. На час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком, що фактично призводить до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину.
Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.
Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що сторони не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з матір`ю, дійшов обґрунтованого висновку про те, що це буде відповідати якнайкращим інтересам дитини та сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено адресу перебування та умови проживання дитини, з огляду на таке.
Судом встановлено, що на момент звернення із позовом у вересні 2019 року ОСОБА_4 проживала з дитиною на території Україна. Висновок органу опіки та піклування від 29 січня 2020 року, яким зокрема встановлено житлово-побутові умови, наданий до початку збройної агресії РФ.
Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України на всій території України введено воєнний стан.
З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя.
Внаслідок загрози життю та здоров`ю дитини через масові ракетні обстріли позивачка разом із сином та дочкою виїхали до Німеччини, де отримали тимчасовий захист та знаходяться тепер.
З копії договору оренди житла слідує, що 01 листопада 2022 року між ТОВ «Тренд Іммобілієн» та ОСОБА_4 укладено договір оренди житлової квартири у будинку в м. Галле, Німеччина. З довідки про місце проживання від 02 листопада 2022 року слідує, що ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в`їхали до трикімнатної квартири.
Аргументи апеляційної скарги, що зазначені документи належним чином не засвідчені не заслуговують на увагу, оскільки як встановлено судом документи мають переклад на українську мову та засвідчені приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу. Крім того, якщо у ОСОБА_2 виникли сумніви щодо перекладу наданих іншою стороною документів, він мав можливість самостійно замовити переклад цих документів, а у разі неможливості заявити таке клопотання перед судом першої інстанції.
Твердження скаржника ОСОБА_2 щодо перевірки придатності житла у Німеччині для проживання дитини є неприйнятними, оскільки з наданих позивачкою ОСОБА_4 документів з Німеччини, дитині забезпечено належний спосіб життя, зокрема, проживає в трикімнатній квартирі, отримує грошову допомогу та послуги з медичного страхування. 
Щодо посилань ОСОБА_2 в скарзі на залишення судом поза увагою відсутність гарантій довгострокового статусу матері й дитини за кордоном після закінчення визначеної в документах дати, то треба зазначити, що громадянам України, які приїхали до Німеччини у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, посвідку на проживання видають тимчасово та продовжують у випадку прийняття відповідних нормативних документів державою про продовження перебування у Німеччині громадян України з таким статусом.
За загальнодоступними даними відомо, що рішенням Ради Європейського Союзу тимчасовий захист продовжено до 4 березня 2027 року. Згідно з розпорядженням уряду Німеччини, усі дозволи на тимчасове перебування українців за §24 AufenthG, що були дійсними на 1 лютого 2025 року, автоматично продовжуються до 4 березня 2027 року. Цей статус продовжує діяти на тих самих умовах, що й раніше: зберігається право на проживання, роботу, виплати та медичне обслуговування в Німеччині.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на сьогодні дитині безпечніше залишатись з матір`ю у стійкому та безпечному середовищі.
Саме з інтересів дитини виходив виконавчий комітет Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, як орган опіки та піклування, зробивши 17 грудня 2024 року висновки про те, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше проживати з матір`ю за кордоном. Посилання ОСОБА_2 на те, що такий виносок не є належним та допустимим доказом з огляду на те, що складений без опитування дитини та без обстеження умов проживання, є неприйнятними, оскільки цей виконавчий орган за матеріалами справи обізнаний про зазначений спір між батьками з 2021 року та про перебування дитини з матір`ю за кордоном. За такого, апеляційний суд з урахуванням приписів статей 77-78 ЦПК України не вбачає підстав для визнання такого письмового доказу не належним та не допустимим.
Аргументи апеляційної скарги щодо безпідставного не врахування судом висновку органу опіки та піклування - виконкому Миколаївської міської ради про неможливість надати висновок через відсутність матері і дитини в громаді від 17 грудня 2024 року відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне. 
За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.
Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок).
Зокрема, в ньому зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.
Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.
Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.
Згідно із пунктом 74 зазначеного Порядку під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.
У частинах 4, 6 статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Тлумачення змісту зазначених приписів СК України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.
Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.
Так, згідно із частиною 6 статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.
Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.
Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.
У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.
Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України.
Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.
Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.
Тому у випадку ненадання висновку органом опіки та піклування, залученим до участі у справі, суд може надати додатковий строк відповідному органу, відклавши розгляд справи. Однак відмовити у винесенні рішення у справі чи зупинити провадження у справі через відсутність такого висновку суд не може.
Такий правовий аналіз наведений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 754/19706/19.
Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2024 року, з метою визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зобов`язано виконком Миколаївської міської ради як органу опіки і піклування, надати актуальний висновок щодо вимог батьків.
У висновку від 17 грудня 2024 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради зазначив, що вважає неможливим визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через неможливість виконання заходів, передбачених пунктом 72 Порядку у зв`язку з тим, що мати з дитиною проживають за межами України.
В матеріалах справи протягом її розгляду вже були зроблені висновки органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому суд першої інстанції надав належну оцінку цим висновками у сукупності з іншими доказами у справі. 
Надавши належну оцінку усім обставинам справи, взявши до уваги вік дитини, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_4 .
Доводи апеляційної скарги щодо відмови суду у задоволенні клопотання відповідача про звернення з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу з метою встановлення умов приживання дитини, є необґрунтованими, оскільки встановлення таких обставин не має значення для вирішення спору щодо місця проживання дитини з огляду на тимчасове перебування позивачки з дитиною на території Німеччини, що пов`язане із введенням воєнного стану в Україні.
При цьому посилання скаржника на процесуальні порушення допущені судом при вирішення цього клопотання, а саме: розгляд цього клопотання з занесенням ухвали до протоколу судового засідання, без виходу до нарадчої кімнати та постановлення письмової ухвал не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Нововведенням Закону України від 19 грудня 2024 року № 4173-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення ухвалення та проголошення судових рішень» (надалі - Закон № 4173-IX) є скасування інституту «нарадчої кімнати» саме як спеціально обладнаного для ухвалення судового рішення приміщення, куди повинен видалятися суд для ухвалення та підписання судових рішень та були внесені відповідні зміни до ЦПК України.
Відповідно до частини 5 статті 259 ЦПК України ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом без оформлення окремого документа, зазначаються у протоколі судового засідання. Суд може оформити такі ухвали окремим документом після закінчення судового засідання.
За частиною 1 статті 247 ЦПК України суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Технічний запис судового засідання є додатком до протоколу судового засідання і після закінчення судового засідання приєднується до матеріалів справи (частині 4 статті 247 ЦПК України).
Положення частин 4, 5 статті 259 та частини 1 статті 353 ЦПК України не ставлять можливість реалізації учасником справи права на апеляційне оскарження певного кола ухвал місцевого суду в залежності від їх поділу на протокольні та такі, що оформлені окремим документом, як і не містять заборони оскарження в апеляційному порядку протокольних ухвал.
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 903/381/18, від 23 вересня 2020 року у справі № 756/12128/15-ц, від 11 листопада 2020 року у справі № 925/1142/18, від 20 травня 2021 року у справі № 904/4013/20, від 29 червня 2022 року у справі № 554/7291/19.
Отже, вирішення судом першої інстанції клопотання ОСОБА_2 з постановленням ухвали, без оформлення окремого документа, із зазначенням у протоколі судового засідання, не порушує процесуальних прав останнього та не впливає на вирішення спору сторін. 
Наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього сина сторін із матір`ю судом першої інстанції пов`язується також із суперечливою поведінкою ОСОБА_2 з огляду на те, що Центральним районним судом м. Миколаєва відкрито провадження у справі № 490/2890/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , про виключення відомостей про особу батька з актового запису про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 461/9778/15ц звертає увагу на те, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Очевидно, що дії батька дитини ОСОБА_2 , який звернувся із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з ним, оскільки вважає, що тільки він буде належно піклуватися про сина, а згодом пред`являє позов про виключення відомості про себе, як про батька дитини, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними.
Виходячи з обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, визначаючи місце проживання дитини сторін у цій справі з матір`ю, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.
На час ухвалення оскаржуваних судових рішень не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю.
При цьому, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23 березня 2023 року у справі № 759/4616/19-ц, необхідно зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей.
Водночас визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю не позбавляє батька дитини батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20, від 15 березня 2023 року у справі № 759/5336/19.
Щодо доводів апеляційних скарг про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
Положеннями частини третьої статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Частиною 1 статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає розмір, стягнутих з нього судом аліментів занадто великим та просить його зменшити до 1/10 частки, оскільки суд першої інстанції в достатній мірі не врахував, що у нього на утриманні перебуває батько пенсіонер, та він надавав дитині матеріальну допомогу добровільно.
Позивачка за первісним позовом ОСОБА_4 в доводах апеляційної скарги зазначає, що визначений судом розмір аліментів на сина є недостатнім, оскільки судом безпідставно враховано, що на утриманні ОСОБА_2 перебуває його батько, а також безпідставно визначено стягнення аліментів з березня 2022 року, врахувавши, що до цього часу батько дитини надавав допомогу добровільно.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має постійне місце роботи (служби), де утримує стабільний дохід. Мати дитини ніде не працює, з червня 2022 року перебуває з дитиною за кордоном у Німеччині у зв`язку з військовим вторгнення РФ на територію України. 
Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції, дійшов висновку про те, що аліменти у розмірі 1/5 частки з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дитину, є достатніми та відповідають інтересам дитини.
З такими висновками суду колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частинами 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
З урахуванням наведених вище мотивів апеляційній суд погоджується з доводом апеляційної скарги про безпідставність врахування судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів перебування на утриманні ОСОБА_2 його батька, а також стягнення аліментів саме з березня 2022 року з урахуванням надання добровільної допомоги сину з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції батьком ОСОБА_2 є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , пенсіонер за віком з 2018 року, отримує пенсію за віком, розмір якої у 2020 році складав 3 098.44 грн. 
Матеріали справи містять докази, що батько ОСОБА_2 отримує пенсію вище меж забезпечення особі прожиткового мінімуму, гарантованого державною. Проте в матеріалах справи відсутні докази про майновий стан батька ОСОБА_2 , наявність у нього майна, доходів від використання цього майна, потреби в матеріальній допомозі він сина, відсутність інших осіб, які могли б надавати таку допомогу.
Положеннями частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах 1, 2 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За такого колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не доведено факт перебування на його утриманні батька - ОСОБА_28 , а звернення останнього за допомогою до сина не є підставою для врахування цих обставин при визначенні розміру аліментів на дитину, а тому розмір аліментів у частці від доходів ОСОБА_2 у розмірі частки, визначеному матір`ю дитини, буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
З урахуванням викладеного, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 в цій частині заслуговують на увагу.
Також апеляційний суд погоджується з доводами ОСОБА_4 про те, що судом першої інстанції неправильно визначено час, з якого повинні стягуватися аліменти на утримання дитини, та вважає їх обґрунтованими.
Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
До спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини 1 статті 191 СК України, тобто з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню аліменти на дитину саме з моменту звернення до суду з відповідною позовною заявою.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 754/3558/16-ц.
Отже, суд першої інстанції змінюючи в оскаржуваному рішення час, з якого стягуються аліменти на дитину, не застосував положення частини 1 статті 191 СК України та дійшов помилкового висновку про те, що аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з березня 2022 року, тобто з моменту коли батько дитини ОСОБА_4 припинив добровільно надавати допомогу на утримання сина.
При цьому суд першої інстанції не врахував, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Так, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Крім цього згідно статті 190 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину. На майно, одержане за договором відповідно до частини першої цієї статті, не може бути звернене стягнення. Майно, одержане дитиною за цим договором, може бути відчужене до досягнення нею повноліття лише з дозволу органу опіки та піклування.
Проте, як встановлено матеріалами справи між батьками відсутня домовленість щодо сплати аліментів, та наявний спір щодо коштів на утримання дитини (аліменти), а тому суд першої інстанції, визначаючи час, з якого стягуються аліменти на утримання дитини, дійшов помилкових висновків, що час стягнення аліментів пов`язується з часом добровільної допомоги батьком на утримання сина, оскільки така домовленість між батьками була відсутня, а тому аліменти повинні стягуватися саме з часу подання відповідного позову матір`ю дитини, а відтак оскаржуване рішення підлягає зміні.
Отже, вирішуючи спір у частині визначення розміру аліментів на дитину та часу їх стягнення, суд в повній мірі не дотримався вимог статей 263-265 ЦПК України, а тому оскаржуване рішення підлягає зміні.
Щодо оскарження ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2025 року про залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Встановлено з матеріалів справи, що 17 червня 2025 року представниця інтересів ОСОБА_4 - адвокатка Коренко Т.В. через підсистему «Електронний суд» звернулася до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу.
Інша сторона в особі представниці ОСОБА_2 - адвокатки Демченко Н.В. надала письмові заперечення, де просила відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення з тих підстав, що ні ОСОБА_4 , ні її представниця не повідомляли суд першої інстанції до судових дебатів про такі вимоги та докази на їх підтвердження.
За результатами розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення 01 липня 2025 року Центральним районним судом м. Миколаєва постановлена ухвала про залишення такої заяви без розгляду.
Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою за первісним позовом та її представницею ні при поданні позову, ні при поданні додаткових пояснень по справі та інших заяв з процесуальних питань до судових дебатів не було подано до суду відповідну заяву про відшкодування витрат, не заявлено про це навіть у позові, до якого долучено було лише ордер адвоката та Договір про надання правової допомоги від 17 липня 2019 року № 56.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зауважує наступне.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 141 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У частині 8 статті 141 ЦПК України не встановлено вимог до форми заяви про надання доказів щодо витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. Тому такі заяви можуть подаватись суду як в усній, так і в письмовій чи електронній формі. (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2021 року у справі № 755/4466/20-ц).
Як в доктрині, так і практиці касаційного суду, звертається увага на існування службових строків: (а) процесуальні дії суду та учасників судового процесу мають здійснюватися лише в рамках відповідних стадій судочинства, у послідовності та в межах певного часу, зокрема визначених процесуальних строків для учасників справи та строків судової діяльності, встановлених законом для суду (службові строки) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 серпня 2020 року в справі № 178/14/20 (провадження № 61-9921св20)); (б) строки судової діяльності (службові строки) відрізняються від процесуальних строків за своєю сутністю. Вони не впливають на реалізацію суб`єктивних процесуальних прав сторонами, іншими особами, які беруть участь у справі. Пропущення службового строку не знімає із суду обов`язку вчинити процесуальну дію або комплекс процесуальних дій (див., зокрема, Курс цивільного процесу: підручник за ред. В. В. Комарова. - Х. : Право, 2011. - С. 432). Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України). Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина 1 статті 127 ЦПК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 752/11324/14-ц ).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що:
«Велика Палата Верховного Суду вважає, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така практика запроваджена у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 квітня 2019 року у справі № 817/1889/17. Станом на час прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови у цій справі у матеріалах справи була лише довідка-розрахунок № 01 витрат на професійну правничу допомогу станом на 27 лютого 2018 року на суму 73 703,20 грн. До касаційної скарги відповідачка не долучила новий розрахунок понесених витрат на професійну правничу допомогу та не додала його впродовж усього касаційного провадження. Вже після прийняття постанови у цій справі і після закінчення п`ятиденного строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, відповідачка надала новий розрахунок понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, який доповнила витратами на суму 50 894,40 грн. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відповідачка пропустила строк для подання доказів понесених витрат.
При цьому у своєму клопотанні від 22 листопада 2019 року відповідачка не просила поновити пропущений процесуальний строк та не вказала про поважність причин його пропуску. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважає, що в частині вирішення питання про стягнення витрат у розмірі 50 894,40 грн заяву відповідачки необхідно залишити без розгляду. Дані докази були надані ОСОБА_1 поза межами строку, встановленого частиною 8 статті 141 ЦПК України».
Заявою про розподіл витрат на правову допомогу в розумінні частини восьмої статті 141 та частини 1 статті 246 ЦПК України є усне чи письмове клопотання сторони до закінчення судових дебатів у справі про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу з доказами на їх підтвердження або із заявою про намір подати докази на підтвердження цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до позиції висловленої у постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року в справі № 160/16902/20 ,"за загальним правилом, питання про стягнення витрат на правову допомогу має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви "про це" до закінчення судових дебатів. 
Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). 
Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в справі № 340/2823/21 зауважила, що вказівка на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи. 
Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині. 
Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.
Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення."
Судом першої інстанції встановлено, що заява про вирішення питання щодо відшкодування витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи, а також докази на їх підтвердження не були подані в межах строку, встановленого ЦПК України.
Заяву про відшкодування витрат на правову допомогу, а також документи, які підтверджують понесені витрати, представниці ОСОБА_4 подала до суду першої інстанції лише 17 червня 2025 року, тобто після того, як суд першої інстанції ухвалив рішення у справі.
При цьому ні ОСОБА_4 , ні її представниця із заявами чи клопотаннями такого змісту до вирішення справи по суті не звертались, документів, які б підтверджували понесені позивачкою витрати на правничу допомогу до суду першої інстанції не подавали, відповідно суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не мав підстав та обов`язку вирішувати таке питання, та правомірно залишив заяву про ухвалення додаткового рішення без розгляду.
Таким чином, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга в цій частині не містить доводів та аргументів на спростування висновків суду, а зводиться тільки до незгоди заявника з результатами розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 в цій частині, відсутні.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, то апеляційна скарга ОСОБА_4 щодо оскаржуваної частини рішення суду першої інстанції підлягає задоволенню, а судове рішення в цій частині підлягає зміні в частині розміру та часу стягнення аліментів. Апеляційна скарга ОСОБА_4 в частині оскарження ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2025 року задоволенню не підлягає. 
Апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід залишити без змін.
Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 13 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, а остання звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону «Про судовий збір», то з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 922 грн 08 коп.
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла його представниця - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла її представниця - Коренко Тетяна Володимирівна , задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2025 року в частині розміру та часу стягнення аліментів змінити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з вересня 2019 року і до повноліття дитини.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 922 грн 08 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.В. Крамаренко
Н.В. Самчишина

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2025 року