КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/14819/2025
Справа № 759/10686/25
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
01 жовтня 2025 року                                                                                      
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Діденка А.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва в складі судді Ключника А.С., постановлену в м. Київ 11 липня 2025 року щодо відмови у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
            
В провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів.
В липні 2025 року позивачем було подано до суду заяву про забезпечення вищевказаного позову шляхом зобов`язання Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) до набрання законної сили рішенням у справі № 759/10686/25 перераховувати кошти, утримані з ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі постанови державного виконавця від 13 жовтня 2016 року про звернення стягнення на доходи боржника, на банківські рахунки неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частках.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2025 року заяву про забезпечення позову залишено без задоволення.
 
Позивач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в ухвалі, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2025 року та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що заява про забезпечення позову була обґрунтована тим, що на період вирішення спору про припинення стягнення аліментів з батька і стягнення аліментів з матері діти проживають разом з батьком та перебувають на повному його утриманні. Водночас із заробітної плати ОСОБА_1 продовжується утримання аліментів на дітей у розмірі 1/3 її частини, однак ОСОБА_3 не використовує отримані кошти за цільовим призначенням - на утримання дітей, і утримані із заробітної плати позивача аліменти не витрачаються матір`ю на забезпечення їх потреб.
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 вказував, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або унеможливить повернення коштів, сплачених у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 та ускладнить або унеможливить захист прав позивача, який звернувся з позовом з метою забезпечення найкращих інтересів дітей як власників аліментів, а діти до моменту набрання законної сили рішенням у справі № 759/10686/25 за цим позовом не отримуватимуть належних їм на праві власності аліментів.
Нагадував, що згідно зі сталою практикою Верховного Суду припинення стягнення аліментів відбувається з дати звернення до суду (постанови Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18, від 12 травня 2023 року у справі №  686/12480/22, від 28 червня 2023 року у справі № 186/126/21, від 30 серпня 2023 року у справі № 495/5950/21, від 27 вересня 2023 року у справі № 295/15287/21, від 29 серпня 2024 року у справі № 395/1083/20). 
Разом із тим, згідно ч. 2 ст. 445 ЦПК України у справах про стягнення аліментів поворот виконання не допускається, незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.
Положення ЦК України вказують, що не допускається зарахування зустрічних вимог про стягнення аліментів (п. 2 ч. 1 ст. 602 ЦК України), не допускається новація щодо зобов`язань про сплату аліментів (ч. 3 ст. 604 ЦК України), не підлягають поверненню безпідставно набуті аліменти (п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України).
Тому саме правове регулювання аліментів та їх цільове призначення свідчить про те, що повернення аліментів, стягнутих з батька на користь матері у період розгляду справи про припинення стягнення аліментів, незважаючи на те, що у випадку задоволення позову також припиняється з дати звернення до суду, є вкрай ускладненим, навіть неможливим; утримання з батька аліментів, які не витрачаються за цільовим призначенням на щомісячне утримання дітей відбувається на шкоду інтересам дітей, які є власниками цих саме аліментів і мають право брати участь у розпорядженні аліментами та самостійно їх отримувати.
Вказував, що наведене спростовує висновки суду першої інстанції, що у заяві про забезпечення позову не наведено обставин з підтверджуючими доказами, які вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову у справі може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а відтак, правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову немає.
Посилаючись на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, наголошував, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Посилався на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 26 лютого 2025 року в справі № 369/4021/21, від 24 травня 2021 року в справі № 910/3158/20, зазначав, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. 
Зазначав, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, має повних 14 років, а тому має право самостійно приймати рішення щодо свого місця проживання, є власником аліментів та має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, має повних 12 років, а тому має право на врахування його думки щодо визначення місця проживання з одним з батьків, є власником аліментів та має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на його утримання. Діти з 26 жовтня 2024 року на постійній основі проживають з батьком - позивачем ОСОБА_1 та перебувають на його утриманні. Також діти мають відкриті на їх ім`я рахунки в АТ «Ощадбанк». У даному випадку захід забезпечення позову, про вжиття якого просить ОСОБА_1 , спрямований не лише на запобігання ускладненню виконання судового рішення в майбутньому, але також і на забезпечення дітям рівня життя, достатнього для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, і є єдиним способом на момент вирішення справи у суді забезпечити дітям можливість отримувати аліменти, власниками яких вони є.
Наголошував, що збалансованість інтересів сторін буде дотримана, оскільки ОСОБА_3 не є власником аліментів, які перераховуються на її користь на утримання дітей, а отже це не завдасть шкоди її правам та інтересам.
Вважав, що оскаржувана ухвала постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушує, серед іншого, гарантоване ст. 179 СК України право дітей самостійно отримувати аліменти та розпоряджатися ними, підтверджене також сталою практикою Верховного Суду (постанова від 13 червня 2024 року у справі № 760/17498/22).
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Залишаючи без задоволення заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у заяві про забезпечення позову не наведено обставин з підтверджуючими доказами, які вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову у справі може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а відтак, правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову немає. Посилання представника позивача на ті обставини, що з 26 жовтня 2024 року діти на постійній основі проживають з батьком (позивачем) та перебувають на його утриманні, а відтак у відповідача відсутнє право на отримання аліментів на дітей, є передчасними, оскільки дані правовідносини є предметом судового розгляду у даній справі, по якій рішення по суті ще не ухвалено.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Відповідно до статей 149, 150 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
 
З аналізу статей 150 - 153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
 
З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції здійснив належну оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, а також відповідності заходу забезпечення позову вимогам, на забезпечення яких він вживається, та дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
 
Так, в травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив з дня звернення до суду звільнити його від обов`язку щодо сплати аліментів (припинити стягнення аліментів) на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з 23 травня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття, який покладено на ОСОБА_1 згідно з рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 липня 2016 року у справі № 601/895/16; стягнути аліменти на утримання дітей з матері ОСОБА_3 на користь батька ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивував тим, що з 26 жовтня 2024 року діти на постійній основі проживають з ним та перебувають на його утриманні, а тому мати ОСОБА_3 не має право на отримання аліментів. Отримуючи аліменти на виконання виконавчого листа № 601/895/16, виданого 28 липня 2016 року Кременецьким районним судом Тернопільської області, відповідач не витрачає їх на утримання дітей.
 
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову мотивовано тим, що згідно сталої практики Верховного Суду, припинення стягнення аліментів відбувається з дати звернення до суду. Оскільки діти проживають з ним, подальше перерахування аліментів на користь ОСОБА_3 не відповідає найкращим інтересам дітей, оскільки на них, як власників аліментів, у цей період кошти не витрачаються, а у випадку задоволення позову припинення стягнення аліментів має відбутися з дня подання позову.
Вказував, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або унеможливить повернення коштів, сплачених у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 та ускладнить або унеможливить захист прав позивача, який звернувся з позовом з метою забезпечення найкращих інтересів дітей як власників аліментів, а діти не отримуватимуть належних їм на праві власності аліментів до моменту набрання законної сили рішенням у справі № 759/10686/25 за позовом ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів.
Зазначав, що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з врахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини, і у даному випадку забезпечення дітям рівня життя, достатнього для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, а також забезпечення їм можливості отримувати аліменти, власниками яких вони являються, є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи правову природу спору та тривалість розгляду справи.
З огляду на викладене вважав, що доцільним є на момент вирішення спору про припинення стягнення аліментів на користь ОСОБА_3 з метою забезпечення найкращих інтересів дітей та рівня життя, достатнього для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, вжити заходи забезпечення позову на підставі п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України - встановленням обов`язку вчинити певні дії, а саме зобов`язанням Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) до набрання законної сили рішенням у справі № 759/10686/25 перераховувати кошти, утримані з ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі постанови державного виконавця від 13 жовтня 2016 року про звернення стягнення на доходи боржника на банківські рахунки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по частині на рахунок кожного із дітей, відкриті у АТ «Ощадбанк».
 
До заяви про забезпечення позову додано копію довідки ПрАТ «НЕК «Укренерго» від 07 липня 2025 року, згідно якої за період з листопада 2024 року по червень 2025 року включно із заробітної плати ОСОБА_1 утримано аліменти на користь ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1/16 в загальному розмірі 302187,24 грн. (а. с. 152), копії свідоцтв про народження дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 156 - 157), копію рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 червня 2016 року у справі № 601/971/16 про розірвання шлюбу (а. с. 158 - 159), копію рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 липня 2016 року у справі № 601/895/16, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23 травня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 160 - 162), копію постанови державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 13 жовтня 2016 року про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 на примусове виконання виконавчого листа № 601/895/16 (а. с. 164 - 165), копію постанови державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 13 жовтня 2016 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а. с. 166 - 167), копію довідки-рахунку заборгованості по аліментам за період з 23 травня 2016 року по 01 листопада 2016 року (а. с. 168), копії першої і останньої сторінок із заяв про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, поданих від імені неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до АТ «Ощадбанк» (а. с. 169 - 172), копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 28 травня 2025 року про те, що його діти фактично, постійно і безперервно з 26 жовтня 2024 року і станом на даний час проживають, а також надалі планують та бажають проживати разом з ним (а. с. 173), копії заяв неповнолітньої ОСОБА_4 про те, що вона і її брат ОСОБА_5 фактично, постійно і безперервно з 26 жовтня 2024 року і станом на даний час проживають, а також надалі планують та бажають проживати разом з батьком ОСОБА_1 (а. с. 174 - 176).
 
Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням  в інтересах дитини.
 
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей (правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 11 травня 2023 року у справі № 686/12480/22, від 29 серпня 2024 року у справі № 395/1083/20).
 
Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.
 
З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на дітей та стягнення аліментів), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживають діти на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.
 
У постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 186/126/21, від 30 серпня 2023 року у справі № 495/5950/21, від 29 серпня 2024 року у справі № 395/1083/20, на які наявне посилання у апеляційній скарзі, викладено правовий висновок, що у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує, наявні правові підстави для припинення стягнення аліментів з часу звернення позивача до суду з відповідним позовом.
 
Отже, у випадку задоволення позову ОСОБА_1 , з ОСОБА_3 на його користь стягуватимуться аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. Тобто витрати на утримання дітей, якщо такі будуть одноособово понесені позивачем у період до ухвалення рішення та набрання ним законної сили, будуть таким чином компенсовані.
 
В зв`язку з цим апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що діти до моменту набрання законної сили рішенням у справі № 759/10686/25 за цим позивом не отримуватимуть належних їм на праві власності аліментів, а також доводи апеляційної скарги, з посиланням на ч. 2 ст. 445 ЦПК України, п. 2 ч. 1 ст. 602, ч. 3 ст. 604, п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, що саме правове регулювання аліментів та їх цільове призначення свідчить про те, що повернення аліментів, стягнутих з батька на користь матері у період розгляду справи про припинення стягнення аліментів, незважаючи на те, що у випадку задоволення позову, також припиняється з дати звернення до суду, є вкрай ускладненим і навіть неможливим.
 
Доводи апеляційної скарги, що утримання з батька аліментів, які не витрачаються за цільовим призначенням на щомісячне утримання дітей, відбувається на шкоду інтересам дітей, які є власниками цих аліментів, відхиляються апеляційним судом як припущення, оскільки зазначені обставини є предметом доказування у справі.
 
За таких обставин є вірними висновки суду першої інстанції, що у заяві про забезпечення позову не наведено обставин, які вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову у справі може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
 
Крім того, відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
 
Із змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову фактично наперед вирішує питання, які стосуються розгляду частини позовних вимог по суті (припинення стягнення аліментів на користь ОСОБА_3 ), оскільки беззаперечно пов`язаний з предметом спору, що відповідно до вимог статті 150 ч.10 ЦПК України є недопустимим. Отже, обраний позивачем спосіб забезпечення позову є тотожним задоволенню частини заявлених вимог, що прямо заборонено процесуальним законом.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що утримання з батька аліментів, які не витрачаються за цільовим призначенням на щомісячне утримання дітей відбувається на шкоду інтересам дітей, які є власниками цих саме аліментів і мають право брати участь у розпорядженні аліментами та самостійно їх отримувати, апеляційний суд враховує таке.
 
Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання (абзац 2 частини другої статті 179 СК України).
Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до ЦК України (частина третя статті 179 СК України).
Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку) (частина перша статті 32 ЦК України).
 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що дієздатність фізичної особи пов`язана з такими її невід`ємними якісними ознаками, як здатність усвідомлювати значення своїх дій та спроможність керувати ними, обсяг цивільної дієздатності не може бути однаковим для усіх фізичних осіб і встановлюється ЦК з урахуванням їх віку та психічного стану здоров`я.
Обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб охоплює як перелік юридично значущих дій, які особа має право самостійно здійснювати, так і межі її договірної та не договірної цивільної відповідальності.
Залежно від віку фізичної особи, цивільна дієздатність за обсягом поділяється на такі види: часткова цивільна дієздатність малолітньої особи (стаття 31 ЦК України); неповну цивільну дієздатність неповнолітньої особи (стаття 32 ЦК України); повну цивільну дієздатність повнолітньої особи, неповнолітньої особи у разі реєстрації її шлюбу (стаття 34 ЦК України) та емансипованої особи (стаття 35 ЦК України).
Фізична особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років вважається неповнолітньою. За обсягом цивільна дієздатність неповнолітньої особи є неповною.
З урахуванням обсягу неповної цивільної дієздатності неповнолітньої особи та того, що аліменти є власністю дитини, законодавець закріпив право неповнолітнього на самостійне одержання аліментів.
 
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 760/17498/22 (провадження № 61-15969св23), на які міститься посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 . 
 
Разом із тим, права малолітньої дитини, яким є молодша дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, на самостійне одержання аліментів положеннями чинного законодавства не передбачене, а тому доводи апеляційної скарги в зазначеній частині є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.
 
Крім того, обраний ОСОБА_1 вид забезпечення позову у вигляді встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України) не відповідає фактично заявленим ним вимогам, позаяк встановити обов`язок вчинити певні дії позивач просить не іншого з учасників сімейних правовідносин, а державного виконавця, що є втручанням у його повноваження, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», та шляхом зміни способу виконання рішення, без дотримання відповідної процедури, передбаченої ст. 435 ЦПК України.
 
При цьому апеляційний суд враховує, що рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 липня 2016 року у справі № 601/895/16 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку, частки на утримання кожної дитини не визначені, аліменти стягуються на обох дітей, а тому забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем, не узгоджується з рішенням суду щодо присуджених аліментів та порядку їх стягнення.
 
Також апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_1 , заявляючи вимоги про зобов`язання державного виконавця перераховувати кошти, утримані з ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підстави постанови державного виконавця від 13 жовтня 2016 року про звернення стягнення на доходи боржника, на банківські рахунки дітей, не надав доказів фактичного відкриття таких рахунків і їх реквізитів, оскільки копії першої та останньої сторінки заяв від імені неповнолітньої ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_5 до АТ «Ощадбанк» про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб цих обставин не доводять.
 
Враховуючи вищевикладене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків, викладених в ухвалі, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.
 
Правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17,  Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2025 року у справі № 369/4021/21, від 24 травня 2021 року в справі № 910/3158/20, від 13 червня 2024 року у справі № 760/17498/22 (провадження № 61-15969св23), на які посилався ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, ухвала суду першої інстанції не суперечить.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не ґрунтуються на законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної та всебічної оцінки судом першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.
 
Повний текст постанови складено 03 жовтня 2025 року. 

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.  
 
                                                                                                                        Яворський М.А.