ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 686/7348/22
провадження № 51-1292 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 ,
засудженого                                   ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 лютого 2024 року й ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021240000000148, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця й жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 лютого 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 367 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських функцій в органах державної влади та місцевого самоврядування строком на 2 роки та зі штрафом у розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн.
На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки та поклав на нього обов`язки, передбачені пунктами 1 і 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Цим же вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 364 КК України в частині підписання наказів про надання у власність земельних ділянок ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та виправдано через недоведення того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення. Судові рішення в цій частині в касаційному порядку не оскаржено.
Крім того, суд розподілив процесуальні витрати й вирішив долю речових доказів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, будучи службовою особою, обіймаючи посаду виконуючого обов`язки начальника Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, вчинив службову недбалість, внаслідок чого з власності держави на користь фізичних осіб незаконно вибули землі загальною площею 30 га вартістю 1 752 300 грн, чим спричинено тяжких наслідків охоронюваним законом державним інтересам.
Так, 06 серпня 2020 року ОСОБА_7 , перебуваючи в кабінеті вказаного управління на вул. Інститутській, 4/1 у м. Хмельницькому, отримав на погодження накази відповідно до заяв громадян про надання у власність земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів Миньковецької сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області,  для ведення особистого селянського господарства. Ці проєкти містили візу (підпис) начальника юридичного управління ОСОБА_10 із відміткою «зауваження додаються», однак ОСОБА_7 , діючи недбало, а саме неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, маючи реальну можливість діяти так, як того вимагають інтереси служби, не з`ясував, у чому полягають указані зауваження та чому їх не долучено до проєктів наказів, не перевірив, чи є будь-які обмеження щодо підписання наказів, не встановив, що правові підстави для підписання наказів були відсутні з огляду на постійне користування запроєктованими земельними ділянками ФГ «Воля», та, порушивши вимоги статей 13, 19 Конституції України, статей 15-1, 116, ч. 5 ст. 118, ч. 4 ст. 122, ст. 141 Земельного кодексу України, статей 35, 36 Закону України «Про фермерське господарство», підписав накази від 06 серпня 2020 року №№ 167-УБД - 174-УБД, 176-УБД, 179-УБД, 182-УБД, 187-УБД, 189-УБД, 192-УБД - 193-УБД «Про надання у власність земельної ділянки», які передбачали: затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність із зміною цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням - землі сільськогосподарського призначення; зміну виду цільового призначення земельних ділянок з «для ведення фермерського господарства (01.02)» на «для ведення особистого селянського господарства (01.03)»; надання у власність земельних ділянок площею 2 га вартістю 116 820 грн кожна для ведення особистого селянського господарства (01.03) із земель сільськогосподарського призначення державної власності ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , чим незаконно передав у власність вказаним особам земельні ділянки, що спричинило тяжкі наслідки.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 11 лютого 2025 року залишив без змін вирок місцевого суду.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_7 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації його дій просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.
Вважає, що він не вчиняв очевидних порушень під час підписання наказів, про які йдеться в обвинуваченні, а суди не розмежували прийняття ним владно-управлінських актів індивідуальної дії, які помилково розцінені органом досудового розслідування як кримінальне правопорушення, з ймовірним цивільним правопорушенням. Не погоджується з висновками судів про те, що він повинен був урахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18, з огляду на неподібність правовідносин з тими, що виникли під час підписання ним наказів. У цьому контексті, на думку засудженого, суди необґрунтовано залишили поза увагою відомості про те, що його дії стосовно підписання наказів оспорюються потерпілим ФГ «Воля» в порядку цивільного судочинства. Твердить, що саме в межах цивільно-правового спору можна з`ясувати характер описаних в обвинуваченні правовідносин і встановити, чи було у фермерського господарства право постійного користування ними, неврахування якого інкримінується в межах цього кримінального провадження.
Указує, що згадані вище письмові зауваження начальника юридичного управління не було долучено до проєктів наказів і тому він не був ознайомлений з їхнім фактичним змістом, до того ж суд першої інстанції визнав їх недопустимим доказом. На думку засудженого, жодним нормативним актом і посадовою інструкцією не передбачено його прямого обов`язку як службової особи виконати описані в обвинуваченні дії в разі недолучення до проєктів наказів письмових зауважень, натомість обов`язок повідомляти керівника про можливі порушення під час прийняття управлінського рішення (акту) прямо передбачений саме для юридичної служби відповідного органу виконавчої влади, чого в цьому випадку така служба не виконала. Посилання судів на правові норми Конституції України та Земельного кодексу України, на думку засудженого, мають загальний характер і не співвідносяться з його прямими обов`язками. Тому твердить, що немає підстав визнавати незаконними його дії щодо підписання наказів про надання у власність земельних ділянок, а навпаки, в разі непогодження ним цих наказів було б порушено законодавчі вимоги стосовно неупередженості і принципи державної служби. 
Далі засуджений указує, що підписанню ним наказів передували: прийняття владно-управлінських рішень (наказів) щодо згоди на розроблення проєктів землеустрою на кожну ділянку попереднім керівником ГУ Держгеокадастру в Хмельницькій області; перевірка можливості виділення земельних ділянок Дунаєвецьким відділом цього управління; Державна експертиза проєктів землеустрою. З огляду на їхні результати та правову позицію Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 159/3738/16-к, а також на те, що право постійного користування земельною ділянкою за фермерським господарством не було зареєстроване у встановленому земельним законодавством порядку, наголошує, що в нього не було жодних підстав не затвердити відповідні проєкти землеустрою з передачею земельних ділянок у власність громадянам після перевірок державних органів. За цих обставин вважає засудження його за вчинення службової недбалості незаконним і таким, що суперечить практиці Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постановах від 27 серпня 2024 року у справі № 732/1060/20 і від 20 березня 2025 року у справі № 127/9509/20.
Зауважує, що суди допустили суперечності у своїх висновках, зазначивши про умисний характер його дій і водночас визнавши його винуватим у кримінальному правопорушенні, суб`єктивна сторона якого характеризується необережною формою вини.
Указує і про те, що зміна судом кваліфікації його дій з ч. 2 ст. 364 на ч. 2 ст. 367 КК України є неправомірною, оскільки в разі непідтвердження  за результатом судового розгляду висунутого йому обвинувачення суд повинен був визнати його невинуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, ухваливши виправдувальний вирок, що відповідає правовій позиції в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 243/1573/17.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_6 просили задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що судові рішення є законними, а касаційна скарга засудженого - необґрунтованою.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Частиною 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
З будь-яких інших приводів касаційний суд не вправі втручатися в рішення судів попередніх інстанцій і переглядає рішення з огляду на ті фактичні обставини кримінального провадження, які були встановлені цими судами.
Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він, обґрунтовуючи свою позицію про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, переважно посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і просить дати доказам іншу оцінку з точки зору їх достовірності й належності, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Натомість указані обставини, на які посилалася сторона захисту в апеляційних скаргах, аналогічні тим, що наведені в касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, не встановивши порушень, передбачених статтями 410, 411 КПК України, залишив вирок без змін, зазначивши мотиви ухвалення свого рішення. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з викладеними в судовому рішенні мотивами, з яких ці доводи було відхилено.
Як передбачено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Суд відхиляє твердження засудженого про незаконність його засудження через ухвалення обвинувального вироку зі зміненою правовою кваліфікацію його дій з ч. 2 ст. 364 на ч. 2 ст. 367 КК України, що, на його думку, призвело до визнання його винуватим в обвинуваченні, від якого він не мав можливості захищатися.
Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Визначення та встановлення меж судового розгляду кримінального провадження в суді на основі обвинувального акта є однією з гарантій забезпечення права обвинуваченого на захист, а також права на справедливий судовий розгляд змагального характеру.
Відповідно до обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у зловживанні службовим становищем, а саме в тому, що він, будучи службовою особою, обіймаючи посаду виконуючого обов`язки начальника ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, порушивши передбачені посадовою інструкцією обов`язки, зокрема, щодо неухильного дотримання положень Конституції України, Земельного кодексу України, Законів України «Про землеустрій» і «Про державний земельний кадастр», інших актів законодавства, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи в порушенні вимог статей 13, 19 Конституції України, статей 15-1, 116, ч. 5 ст. 118, ч. 4 ст. 122, ст. 141 Земельного кодексу України, статей 35, 36 Закону України «Про фермерське господарство», отримавши на погодження накази відповідно до поданих заяв ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про надання їм у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та ознайомившись з проєктами цих наказів, на яких була наявна віза начальника юридичного управління з відміткою «зауваження додаються» та самими доданими письмовими зауваженнями, діючи умисно, протиправно, з метою одержання неправомірної вигоди для третіх осіб, а саме незаконного вибуття з власності держави на користь фізичних осіб земель, що перебували в постійному користуванні фермерського господарства, використавши своє службове становище всупереч інтересам служби, підписав ці накази, внаслідок чого з власності держави на користь фізичних осіб незаконно вибули землі загальною площею 30 га  та вартістю 1 752 300 грн, що перебували в постійному користуванні ФГ «Воля», чим спричинено тяжких наслідків охоронюваним законом державним інтересам.
Під час судового розгляду прокурор у порядку ст. 338 КПК України змінив обвинувачення, виключивши з нього відомості про підписання ОСОБА_7 наказів про надання земельних ділянок у власність ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , однак потерпілий ФГ «Воля» в особі голови ОСОБА_26 підтримав обвинувачення в раніше пред`явленому обсязі.
Місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 в межах пред`явленого обвинувачення, установив, що передані йому проєкти про надання земельних ділянок у власність ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , на відміну від наведених вище інших проєктів, не містили відмітки начальника юридичного управління про наявність зауважень і самих долучених письмових зауважень, тому виправдав ОСОБА_7 в цій частині обвинувачення, яке підтримував потерпілий, у зв`язку з недоведенням того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
Дослідивши й оцінивши в сукупності надані сторонами докази, зміст яких детально наведено у вироку, суд дійшов висновку, що всі інші згадані вище проєкти наказів містили відмітку юридичної служби про наявність зауважень і суперечили законодавчим вимогам, однак стороною обвинувачення не доведено, що  ОСОБА_7 , підписуючи ці накази, діяв саме умисно в інтересах фізичних осіб, або в змові з такими особами. Водночас, як установив суд на підставі сукупності відомостей, які містяться в досліджених доказах, ОСОБА_7 в умовах, що склалися під час підписання наказів був зобов`язаний діяти відповідно до зазначених вище законів і мав реальну можливість виконати свої обов`язки належним чином, однак підписавши ці накази, він допустив службову недбалість, а саме неналежно виконав свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що завдало тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам. 
З огляду на встановлені ознаки суб`єктивної сторони вчиненого ОСОБА_7 протиправного діяння суд застосував норму закону України про кримінальну відповідальність, яка покращувала його становище, порівняно з пред`явленим обвинуваченням, та визнав його винуватим за ч. 2 ст. 367 КК України.
Доводи ОСОБА_7 про те, що в разі непідтвердження  за результатом судового розгляду висунутого йому обвинувачення за ч. 2 ст. 364 КК України суд повинен був визнати його невинуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, ухваливши виправдувальний вирок, а не змінювати правову кваліфікацію його дій відповідно до правової позиції в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 243/1573/17, є необґрунтованими, оскільки обставини цього кримінального провадження відмінні від обставин, установлених у вказаній справі, на яку посилається засуджений.
У справі № 243/1573/17 Верховний Суд відкинув посилання прокурора на те, що суди, дійшовши висновку про відсутність у діях особи складу інкримінованого їй кримінального правопорушення, з огляду на положення ч. 3 ст. 337 КПК України не перекваліфікували його дій на менш тяжкі злочини, зокрема передбачені статтями 190, 364, ст. 15, 27 ст. 369 КК України і не ухвалили обвинувального вироку. За наведеними Судом у рішенні мотивами положення зазначеного прокурором закону не вказують на те, що у разі непідтвердження за результатом судового розгляду висунутого особі обвинувачення сторона обвинувачення може очікувати, що суд самостійно віднайде в діях цієї особи бодай якийсь інший злочин і ухвалить обвинувальний вирок, оскільки саме доведення перед судом винуватості особи у вчиненні злочину є прямим обов`язком сторони обвинувачення.
Отже, у справі, на яку посилається захист, прокурор вважав, що в разі непідтвердження висунутого особі обвинувачення суд повинен самостійно знайти в діях цієї особи ознаки іншого злочину і засудити її, за відсутності належної конкретизації фабули обвинувачення в обвинувальному акті.
У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , як було зазначено вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що за встановлених фактичних обставин недоведення його умислу на вчинення описаних в обвинуваченні дій в інтересах фізичних осіб, або в змові з такими особами, не виключає в його діянні складу злочину, а лише вказує на вчинення ним менш тяжкого злочину. Тобто суд виходив із тих же фактичних обставин та фабули обвинувачення інкримінованого кримінального правопорушення, за якими йому було пред`явлено обвинувачення, тому немає підстав уважати, що засудження ОСОБА_7 за службову недбалість створило по суті нове обвинувачення, або зовсім інші його обставини, від яких сторона захисту не могла захищатися.
За фактичних обставин кримінального провадження, установлених судом першої інстанції, викладених у вироку та перевірених апеляційним судом, висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, є правильним і таким, що підтверджується зібраними доказами, перевіреними судами попередніх інстанцій в установленому кримінальним процесуальним законом порядку і належно оціненими в судових рішеннях у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.
У касаційній скарзі ОСОБА_7 твердить, що жодним нормативним актом і його посадовими обов`язками не передбачено тих дій, у невиконанні яких його визнано винуватим, тому його діяння помилково було розцінено як злочин, а не як цивільне правопорушення, допущене під час прийняття владно-управлінських актів індивідуальної дії. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, ретельно перевіривши цю версію сторони захисту, визнав її неспроможною як таку, що спростована належними й допустимими доказами.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 КК України службова недбалість - це невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.
У разі спричинення тяжких наслідків унаслідок службової недбалості відповідальність настає за ч. 2 ст. 367 КК України. 
Об`єктивна сторона службової недбалості включає наявність таких складових: 1) діяння у формі невиконання чи неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них (дія чи бездіяльність); 2) суспільно небезпечні наслідки у вигляді істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб (ч. 1 ст. 367 КК України) або тяжких наслідків (ч. 2 ст. 367 КК України); 3) причинний зв`язок між діянням (бездіяльністю) та наслідками.
Службова недбалість може виявлятися у формі: а) бездіяльності, коли суб`єкт повністю не виконує покладені на нього службові обов`язки, або б) дії, коли покладені на нього службові обов`язки хоча й виконуються, але неналежним чином - не так, як того потребують інтереси служби, тобто не відповідно до закону та умов, що склалися, або відповідно до них, але неякісно, неточно, неповно, несвоєчасно, поверхово, у суперечності з установленим порядком тощо.
Системний аналіз положень ст. 367 КК України дає підстави вважати, що відповідальність за цією нормою настає лише у випадку, якщо дії, невиконання чи неналежне виконання яких спричинило передбачені в зазначеній статті наслідки, входили в коло службових обов`язків цієї службової особи або якщо обов`язок діяти відповідним чином юридично був включений (законом, указом, постановою, наказом, інструкцією тощо) до кола службових повноважень такої особи.
Службова недбалість - це злочин, який може бути вчинений тільки з необережності. Отже, із суб`єктивної сторони цей злочин характеризується злочинною самовпевненістю (службова особа передбачає, що внаслідок невиконання чи неналежного виконання нею своїх службових обов`язків правам і законним інтересам може бути завдано істотної шкоди, але легковажно розраховує на її відвернення) або злочинною недбалістю (службова особа не передбачає, що в результаті її поведінки може бути завдано істотної шкоди, хоча повинна була і могла це передбачити). 
З фактичних обставин кримінального правопорушення, установлених судами попередніх інстанцій, випливає, що ОСОБА_7 , обіймаючи посаду виконуючого обов`язки начальника Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, був наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, тобто згідно з ч. 3 ст. 18 та п. 1 примітки до ст. 364 КК України був службовою особою.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За посадовою інструкцією ОСОБА_7 зобов`язаний був, зокрема, здійснювати керівництво Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області, був відповідальним за організацію та результати його діяльності; організовувати та забезпечувати виконання цим управлінням Конституції та законів України, постанов Верховної ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, доручень Прем`єр-міністра України, наказів Міністерства аграрної політики та продовольства України, його першого заступника та заступників, наказів Держгеокадастру, доручень голови Держгеокадастру та його заступників, розпоряджень голови місцевої державної адміністрації; підписувати накази цього управління; здійснювати заходи щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.
Згідно з наказом виконуючого обов`язки Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 6 від 10 січня 2019 року посадові особи цього управління здійснюють погодження і візування проєктів наказів щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності відповідно до положень про структурні підрозділи та функціональних обов`язків, передбачених посадовими інструкціями, зокрема начальник юридичного управління перевіряє правильність застосування статей Законів і інших нормативно-правових актів, інформацію про перебування такої земельної ділянки в користуванні третіх осіб (наявність договорів оренди, підстави припинення договору оренди) тощо. Посадовим особам, які здійснюють візування проєктів наказів, зауваження і пропозиції до проєкту наказу необхідно викладати на окремому аркуші, посилаючись на відповідні норми діючого законодавства, про що на проєкті наказу робити відповідну відмітку.
Отже, ОСОБА_7 як службова особа, котра обіймає керівну посаду, був відповідальний за організацію та результати очолюваного ним управління та зобов`язаний був під час підписання наказів про розпорядження землями державної власності забезпечувати виконання законодавства України.
За змістом внутрішнього нормативно-правового акту, який регулює процес погодження і візування проєктів наказів, перевірка начальником юридичного управління проєктів наказів є обов`язковою, водночас виконання відмітки про наявність зауважень до наказу означало, що процес його погодження не завершено позитивно, тобто під час виконання контрольної функції юридичною службою встановлено їх невідповідність законодавству та застосовано процедуру висловлення зауважень.
Це беззаперечно зумовлювало обов`язок ОСОБА_7 не ігнорувати застереження юридичної служби, які направлені на запобігання порушенням, а навпаки, з`ясувати причини та зміст офіційно анонсованих зауважень перш ніж ставити підпис, адже він, забезпечуючи виконання очолюваним ним управлінням Конституції України та законів України відповідно до своїх посадових обов`язків, повинен був пересвідчитися у правомірності акту, який він підписав. 
Так, суди попередніх інстанцій поза розумним сумнівом установили, що надання у власність фізичним особам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності порушувало вимоги статей 13, 19 Конституції України, статей 15-1, 116, ч. 5 ст. 118, ч. 4 ст. 122, ст. 141 Земельного кодексу України, статей 35, 36 Закону України «Про фермерське господарство». Обґрунтовуючи свої висновки, суди проаналізували наведені законодавчі положення з позиції правозастосовної практики Верховного Суду, урахування якої є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та підсумували, що ОСОБА_7 повинен був зважити на наявні в наданих йому на ознайомлення документах критично важливі відомості для прийняття відповідного рішення, - перебування цих земельних ділянок у постійному користуванні фермерського господарства, що перешкоджало законній передачі їх у власність фізичним особам.
Однак ОСОБА_7 , діючи недбало, а саме неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, маючи реальну можливість діяти так, як того вимагають інтереси служби, не з`ясував, у чому полягають указані зауваження начальника юридичного управління та чому їх не долучено до проєктів наказів, не перевірив, чи є будь-які обмеження щодо підписання наказів, не встановив, що правові підстави для їх підписання були відсутні з огляду на постійне користування запроєктованими земельними ділянками ФГ «Воля», та, порушивши перелічені вище законодавчі вимоги, підписав накази про надання фізичним особам земельних ділянок, внаслідок чого з власності держави незаконно вибули землі загальною площею 30 га і вартістю 1 752 300 грн, чим спричинено тяжких наслідків охоронюваним законом державним інтересам
Отже, хоча діяння ОСОБА_7 стосувалося порушення норм, що регулюються земельним і цивільним законодавством, воно є кримінальним правопорушенням (службовою недбалістю), яке виникло внаслідок неналежного виконання ним службових обов`язків у сфері земельних відносин, що призвело до тяжких наслідків. Перебування в провадженні місцевого суду цивільної справи за позовом ФГ «Воля» до ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання права постійного користування земельною ділянкою та визнання недійсними згаданих вище наказів жодним чином не спростовує цей висновок.
У касаційній скарзі ОСОБА_7 зазначає, що з урахуванням факту прийняття попереднім керівником ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області рішення про згоду на розроблення проєктів землеустрою на кожну земельну ділянку, здійсненої перевірки можливості їх виділення Дунаєвецьким відділом цього управління та проведеної Державної експертизи не було підстав не затвердити проєкти землеустрою з передачею їх у власність громадянам. На обґрунтування свого твердження посилається на висновок Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 159/3738/16-к. Однак його аргументи є неспроможними, а правовідносини, що були предметом розгляду у згаданій справі, не є релевантними до тих, що виникли в цьому кримінальному провадженні.
Так, висновок Суду в постанові від 23 червня 2020 року про те, що особі не може ставитися в провину службова недбалість тоді, коли підготовлені документи перевірялися і затверджувалися державними органами, стосувався обвинувачення службової особи юридичної особи приватного права (директора товариства) в службовій недбалості через подання ним завищеного розрахунку тарифу на теплову енергію, який далі був погоджений виконавчим комітетом міської ради. Суд дійшов висновку, що саме міська рада, як розпорядник державних коштів, не перевірила належним чином запропонований товариством розрахунок вартості теплової енергії. Тому відповідальність за подальші наслідки (матеріальні збитки внаслідок використання погодженого тарифу) не може покладатися на особу, яка підготувала розрахунок цього тарифу, оскільки ці документи пройшли затвердження відповідним державним органом.
У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 йдеться про те, що саме він, виконуючи обов`язки начальника ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, який був кінцевою ланкою в ланцюгу прийняття рішення на рівні державного органу, відповідальною за законність остаточного рішення щодо розпорядження землями державної власності, підписав накази про надання у власність громадянам земельних ділянок, тоді як така передача суперечила земельному законодавству і судовій практиці станом на час прийняття ним указаного рішення. Його недбалість полягає не в тому, що він покладався на зовнішнє затвердження цих наказів, а в тому, що він, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, проігнорував зауваження юридичної служби та не перевірив чи наявні обмеження для підписання цих наказів, хоча повинен був і міг це зробити згідно зі службовими обов`язками, і саме його управлінське рішення стало прямою причиною настання тяжких наслідків. 
У цій конкретній ситуації, з урахуванням ролі засудженого у процесі прийняття рішення та характеру порушення, індивідуальна відповідальність за прийняте ним кінцеве управлінське рішення не може перекладатися на результати попередніх етапів у ланцюгу прийняття цього рішення, оскільки він повинен був діяти в межах своєї компетенції і забезпечити законність акту, тому жодне попереднє позитивне погодження не було для нього наперед визначеною вказівкою для прийняття того чи іншого рішення.
У касаційній скарзі ОСОБА_7 твердить, що суди залишили поза увагою обставини, які, на його думку, підлягали обов`язковому аналізу під час вирішення питання про право ФГ «Воля» на постійне користування земельною ділянкою, як то зміна керівника (голови) фермерського господарства, смерть засновника, невиконання головою фермерського господарства законодавчих вимог щодо державної реєстрації, відсутності відомостей на підтвердження здійснення господарської діяльності тощо. Ці його аргументи зводяться до оспорювання встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин кримінального провадження, які не є предметом перегляду в касаційному порядку.
Водночас така позиція засудженого свідчить, що він розуміє необхідність з`ясування низки обставин для прийняття законного рішення щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності, однак ігнорує свої прямі посадові обов`язки врахувати їх до підписання відповідних наказів. Тобто  ОСОБА_7 підтверджує обов`язок перевірки правового статусу земельної ділянки, проте виправдовує свою бездіяльність стосовно з`ясування необхідних відомостей. Це означає не відсутність його вини, а навпаки, його службову недбалість, що спричинило незаконне вибуття земель із державної власності.
З огляду на фактичні обставини, встановлені в цьому кримінальному провадженні, дії  ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 367 КК України, а наведені ним аргументи в касаційній скарзі щодо незаконності його засудження не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій.
Ухвалений обвинувальний вирок відповідає статтям 370, 374 КПК України.
Крім того, подібні викладеним у касаційній скарзі доводи про незаконність засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 367 КК України були предметом ретельної перевірки в апеляційному порядку. Суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок з додержанням правил статей 404, 405 КПК України, проаналізувавши й зіставивши з матеріалами кримінального провадження всі аргументи сторони захисту, дав на них вичерпні відповіді й умотивовано залишив без задоволення подані сторонами апеляційні скарги.
Зміст постановленої ухвали узгоджується з положенням ст. 419 КПК.
Мотиви незгоди сторони захисту з оцінкою доказів і судовими рішеннями не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, відсутні підстави для задоволення касаційної скарги засудженого.
Керуючись статтями  434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 лютого 2024 року й ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року щодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                   ОСОБА_3