П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/6713/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.                                  Дата і місце ухвалення: 06.05.2025р., м. Одеса                                                                        	
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого  судді:  Бойка А.В.,
суддів :                         Єщенка О.В.,
  Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :
В березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд: 
-          визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4, абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.09.1992р. №2232-ХІІ за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, та відсутністю інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення;
-          зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , від 31.01.2025р. про звільнення з військової служби, з урахуванням того, що такий має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4, абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та прийняти рішення відповідно до вказаного Закону.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26, абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.09.1992р. №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, та відсутністю інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 31.01.2025р. вх. №2293 про звільнення з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому судовому рішенні.
Не погоджуючись з вказаним рішенням військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення від 06.05.2025р., з ухваленням по справі нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що умовою для застосування п.п.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» є одночасна наявність трьох обставин: встановлена інвалідність І чи ІІ групи у одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка); необхідність здійснювати постійний догляд за такою особою; відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи (якщо такі наявні - вони мають самі потребувати постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я). Відсутність будь-якої із числа зазначених умов не дає підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби. При зверненні в січні 2025р. із рапортом про звільнення з військової служби ОСОБА_1 не долучив жодного документу, який би спростовував наявність у ОСОБА_3 чоловіка, братів та сестер, інших дітей, онуків, які можуть здійснювати за нею постійний догляд. При цьому, військова частина не має обов`язку збору інформації про членів сім`ї будь-якого військовослужбовця, а також не має повноважень витребовувати таку інформацію у органах державної влади та місцевого самоврядування. 
Також, апелянт посилається на те, що для отримання підтвердження факту здійснення догляду за особою з інвалідністю надавач соціальної послуги з догляду вдома має бути включений до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, який на місцевому рівні ведуть виконавчі органи місцевих рад та за заявою особи підтверджують такий статус шляхом видачі протягом 30 днів безкоштовної довідки про здійснення догляду за особою з інвалідністю. 
Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність рішення військової частини НОМЕР_1 за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби. Зазначає, що 06.02.2025р. за вих. №1458/1568 військова частина НОМЕР_1 надала відповідь старшому солдату ОСОБА_1 , якою відмовила йому у звільненні з військової служби. 
Посилається апелянт і на те, що судом першої інстанції не вирішено викладене у відзиві на позовну заяву клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху у зв`язку з ненаданням представником позивача доказів про наявність у нього зареєстрованого електронного кабінету в системі ЄСІТС та не зазначення причин такої не реєстрації. 
ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач зазначає, що відповідач у відповіді на його рапорт про звільнення з військової служби не зазначив, яких саме документів не вистачає для вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби. 
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного:
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
09.09.2024р. ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із письмовим рапортом про звільнення його з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, та відсутністю інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
До заяви позивач додав: копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 ; копію паспорта громадянина України ОСОБА_3 ; копію РНОКПП ОСОБА_1 ; копію РНОКПП ОСОБА_3 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 ; копію свідоцтва про розірвання шлюбу матері ОСОБА_3 з її чоловіком ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 (актовий запис №681 від 07.07.1993р.); копію виписки МСЕК на ім`я ОСОБА_3 про встановлення їй другої групи інвалідності; копію нотаріально завіреної заяви №21220 від 21.08.2024р. про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживають однією сім`єю, її син ОСОБА_1 доглядає за матір`ю інвалідом другої групи, інших працездатних осіб, які можуть здійснювати такий догляд не має; копію медичного висновку ЛКК №3430; копію довідки про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб №К4-194966-ю/о. 
Із рапортом аналогічного змісту ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 15.01.2025р. (зареєстрований у військовій частині 31.01.2025р. за вх.№2293), до якого додатково додав копію медичного висновку ЛКК  №529 від 24.12.2024р. про необхідність постійного стороннього догляду
Листом від 06.02.2025р. №1458/1568 військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 , що наданими ним документами не підтверджено наявність підстав для звільнення з військової служби, передбачених абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходив з того, що уповноваженою особою відповідача, до компетенції якої належить вирішення питання про звільнення позивача, рішення по суті рапорту щодо відмови в задоволенні або задоволення наведеного в ньому питання прийнято не було. Також, відповідачем не було надано оцінку наданим позивачем документам та викладеним у рапорті обставинам щодо звільнення його з військової служби, які були підставою для подання рапорту.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Строк дії воєнного часу неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України і діє на теперішній час.
Частиною п`ятою статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Згідно п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи;
Згідно ч.7 ст.26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).
Відповідно до пункту 12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Згідно з підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону №2232-XII у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Відповідно до п.233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999р. №548-ХІV (далі - Статут), передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Пунктом 31 Статуту встановлено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Підпункт 3.11.6 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України від 07.04.2017р. №124, встановлює загальний 30 денний строк для виконання документів, в яких не зазначено строк виконання. Перебіг 30 денного строку розпочинається з моменту реєстрації документа у військовій частині, до якої він надійшов.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009р. №170 (далі - Інструкція).
Відповідно до пункту 1.5 розділу І Інструкції №170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема, щодо звільнення з військової служби.
Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
У Додатку 19 до Інструкції №170 міститься перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби.
Згідно п.п.26 п.5 Додатку №19 при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я:
документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «;Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
З аналізу вказаних положень у їх сукупності слідує, що військовослужбовець має право на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ за наявності одночасно таких обставин:
1) один з його батьків чи батьків дружини (чоловіка), є особами з інвалідністю І чи ІІ групи, і вони потребують постійного догляду;
2) відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
При цьому, обов`язок надання відповідних підтверджуючих документів покладено саме на особу, яка звернулася з відповідним рапортом. 
За наявності вказаних обставин військова частина зобов`язана звільнити військовослужбовця з військової служби за наслідками розгляду відповідного рапорту.
Як вже зазначалося колегією суддів, військова частина НОМЕР_1 листом від 06.02.2025р. №1458/1568 фактично відмовила ОСОБА_1 у звільненні з військової служби з посиланням на те, що наданими документами не підтверджено наявність підстав для звільнення, передбачених абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
При цьому, у вказаному листі відповідач не зазначив, яка саме з обставин, передбачених вказаною нормою Закону №2232-ХІІ, являється не підтвердженою  документально та які документи мають відповідну обставину підтверджувати. 
Заперечуючи проти позову та в обґрунтування вимог апеляційної скарги військова частина НОМЕР_1 посилається на ненадання ОСОБА_1 доказів відсутності у його матері   ОСОБА_3 чоловіка, братів та сестер, інших дітей, онуків, які можуть здійснювати за нею постійний догляд.
В даному випадку варто врахувати, що Закон №2232-ХІІ не містить визначення осіб першої та другої ступені споріднення.
Підпунктом 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені.
Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.
Щодо членів сім`ї, то законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї, а лише визначені критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є: спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. 
У постанові від 07 травня 2025 року у справі №420/30227/24 Верховний Суд зазначив, що «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону №2122-IX».
Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Згідно з частиною першою статті 172 Сімейного кодексу України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Сімейним кодексом України також встановлено: обов`язок внуків, правнуків утримувати бабу, діда, прабабу, прадіда (ст. 266); обов`язок по утриманню братів та сестер (ст. 267).
Поняття "обов`язку утримання" та "обов`язку здійснення догляду" не є тотожними.
Так, утримання особи - це надання матеріальної допомоги.
Постійний догляд - це форма догляду за особою з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
Як вже зазначалося колегією суддів, при зверненні до військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , серед іншого, надав копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , копію свідоцтва про розірвання шлюбу матері ОСОБА_3 з її чоловіком ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 (актовий запис №681 від 07.07.1993р.), копію нотаріально завіреної заяви №21220 від 21.08.2024р. про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживають однією сім`єю, її син ОСОБА_1 доглядає за матір`ю інвалідом другої групи, інших працездатних осіб, які можуть здійснювати такий догляд не має, а також копію довідки про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб №К4-194966-ю/о. 
В свою чергу, як зазначено вище, згідно Інструкції №170, для звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, відповідно до частини дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, військовослужбовець повинен надати, зокрема, один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на надав відповідачу акту обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
При цьому, незважаючи на проходження військової служби, позивач може реалізувати право на отримання відповідного акту шляхом надсилання заяви засобами поштового чи електронного зв`язку, або звернутися через свого представника.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що наданими ОСОБА_1 документами не підтверджено у встановленому порядку відсутності в його матері інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати за нею постійний догляд, що виключало можливість його звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Сторонами у справі не заперечується, що необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю позивача, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, підтверджена копією медичного висновку ЛКК №529 від 26.12.2024р., який позивач надав відповідачу разом із рапортом від 15.01.2025р.
Апелянт посилається на те, що для отримання підтвердження факту здійснення догляду за особою з інвалідністю надавач соціальної послуги з догляду вдома має бути включений до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, який на місцевому рівні ведуть виконавчі органи місцевих рад та за заявою особи підтверджують такий статус шляхом видачі протягом 30 днів безкоштовної довідки про здійснення догляду за особою з інвалідністю. 
Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, оскільки такої вимоги не містить ні Закон №2232-ХІІ, а ні Інструкція №170.
В свою чергу, слід також зазначити, що порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини) визначає Інструкція про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 28 грудня 2016 року №735 (далі - Інструкція № 735).
Згідно пункту 5 розділу ІІІ Інструкції №735 звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.
Пунктом 6 розділу ІІІ Інструкції №735 визначено, що звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.
Згідно з пунктом 6 розділу І Інструкції №735 усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.
У відповідності до пункту 2 розділу ІІ Інструкції письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.
Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів військового управління або їх заступниками відповідно до їх повноважень.
Пунктом 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України №40 від 31 січня 2024 року (далі - Інструкція) визначено, що у Збройних Силах України створюються такі види документів (далі - документи): наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.
Рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту визначає Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 06 серпня 2024 року №531 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2024 року за №1214/42559).
Пунктом 2 Розділу І Порядку №531 передбачено, що з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, - до наступного прямого командира (начальника).
Відповідно до п.4 Розділу ІІІ Порядку №531 якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.
Отже, у наведених вище нормативно-правових актах детально роз`яснено поняття «рапорт», а також встановлено конкретні строки, протягом яких посадові особи зобов`язані здійснити розгляд відповідних документів.
Зокрема, за результатами розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту (заяви).
Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведена до військовослужбовця належним чином.
В даному випадку, на думку колегії суддів, рапорт позивача від 15.01.2025р. належним чином розглянутий не був. Зокрема, у листі від 06.02.2025р. військова частина НОМЕР_1 обмежилася зазначенням, що наданими ОСОБА_1  документами не підтверджено наявність підстав для звільнення з військової служби, передбачених ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
При цьому, у вказаному листі військова частина не зазначила, яка саме з обставин, передбачених абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», являється не підтвердженою документально та які саме документи мають відповідну обставину підтверджувати. 
Зазначене дає колегії суддів підстави для висновку, що військовою частиною НОМЕР_1 не дотримано процедури розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення, до позивача не було доведено належним чином підстав для відмови у звільненні його з військової служби.
За наведених обставин колегія суддів вважає обґрунтованим зобов`язання судом першої інстанції командира військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення його з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому судовому рішенні.
Поряд з цим, колегія суддів вважає, що правильно по суті вирішивши спір, суд першої інстанції допустив не правильне застосування норм матеріального права. Зокрема, суд не надав правової оцінки посиланням відповідача на ненадання позивачем належного документального підтвердження  відсутності у ОСОБА_3 інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати постійний догляд за нею, або що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. 
Суд обмежився встановленням того, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду, що у даній справі не є спірним. 
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, не правильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. (ч.2 ст.317 КАС України)
Частиною 4 статті 317 КАС України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку про необхідність зміни мотивувальної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.05.2025р. щодо обґрунтування підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що суд мав залишити позовну заяву ОСОБА_1 без руху у зв`язку з ненаданням представником позивача доказів про наявність у нього зареєстрованого електронного кабінету в системі ЄСІТС. Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача повідомив суд про наявність у нього зареєстрованого електронного кабінету в системі ЄСІТС при поданні 04.04.2025р. відповіді на відзив на позовну заяву.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. «а»-«г» п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року змінити шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції даної постанови апеляційного суду.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                   А.В. Бойко

Суддя:                                                                       О.В. Єщенко

Суддя:                                                                       О.А. Шевчук