ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                   
 
28 серпня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 757/26077/22
провадження № 61-4712св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
учасники справи: 
 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мазур Ірина Олександрівна, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року під головуванням судді Ольшевської І. О. та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у складі колегії суддів Журби С. О.,                 Писаної Т. О., Приходька К. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. 
В обґрунтування позову зазначав, що 16 січня 2021 року відповідачка отримала від ОСОБА_3 у борг грошову суму в розмірі 72 527,00 дол. США. Крім того, до цього в неї перед ОСОБА_3 існував борг у розмірі 38 171,00 дол. США, що зафіксовано у складеній відповідачкою розписці. 
 
Згідно з розпискою відповідачка мала повернути борг до 16 січня 2023 року шляхом сплати щомісячних виплат не менше по 5 000,00 дол. США на місяць, починаючи з лютого 2021 року. 
 
01 вересня 2022 року відбулася заміна кредитора в зобов`язанні на підставі укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору про відступлення права вимоги. 
 
Звернення до суду з позовом пов`язане з тим, що відповідачка грошові кошти у визначений строк не повернула. Крім того, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України нараховані 3 % річних.
 
ОСОБА_1 просив суд стягнути на свою користь з відповідачки суму боргу                        в розмірі 85 000,00 дол. США, 3% річних у розмірі 2 010,41 дол. США, а також судові витрати.
 
Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 20 січня 2023 року відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , постановив справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.
 
23 травня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом 
до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору про відступлення права вимоги від 01 вересня 2022 року неукладеним.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 11 вересня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишив без розгляду.
 
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки зустрічну позовну заяву подано відповідачкою після закінчення встановленого судом в ухвалі від 20 січня                2023 року строку для його подання, зустрічний позов ОСОБА_2 до                           ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору про відступлення права вимоги від 01 вересня 2022 року неукладеним підлягає залишенню розгляду. 
 
При цьому суд першої інстанції не встановив поважних причин пропуску                         ОСОБА_2 строку для подання зустрічного позову.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Київський апеляційний суд постановою від 27 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що  після передачі справи іншому судді розгляд справи починається спочатку, а саме зі стадії підготовчого судового засідання, а не зі стадії відкриття провадження у справі і новий склад суду питання відкриття провадження у справі не вирішує. При цьому строк на подання відзиву на позовну заяву, а відтак і на подання зустрічного позову, встановлюється саме ухвалою про відкриття провадження у справі. За таких умов новий строк для подання зустрічного позову не встановлюється, як і не поновлюється той, що вже був встановлений під час відкриття провадження у справі. Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_2 не позбавлена права подати до суду першої інстанції окремий позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
11 квітня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мазур І. О., через підсистему «Електронний суд», звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття зустрічної позовної заяви.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця у касаційній скарзі зазначила порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права. 
 
Вказує, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що після передачі справи іншому судді її розгляд починається спочатку, а саме зі стадії підготовчого засідання, а не зі стадії відкриття провадження у справі, а новий склад суду питання про відкриття провадження не вирішує, є помилковим, оскільки суперечить частині другій статті 189 ЦПК України, згідно з якою підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого провадження. 
 
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що суд першої інстанції ухвалою від 24 січня 2024 року визначив доцільним здійснювати розгляд справи у загальному порядку, призначивши попереднє засідання. Водночас стаття 187 ЦПК України визначає, що суд, зокрема, встановлює строк для подання відповідачем відзиву та інших заяв по суті справи в межах підготовчого провадження.
 
Помилковим, на думку заявниці, є твердження суду апеляційної інстанції про те, що новий склад не вирішує питання про встановлення чи поновлення строків, оскільки провадження у справі вже відкрито. Таке твердження суперечить сутності норми частини дванадцятої статті 33 ЦПК України, якою передбачено розгляд справи спочатку та вирішення питань підготовчого провадження, зокрема реалізації права на подання зустрічного позову. 
 
Інший учасник справи не скористався правом подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Верховний Суд ухвалою від 04 червня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 
 
У липні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.   
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частина третя статті 406 ЦПК України).
 
Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 49 ЦПК України відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
 
Статтею 120 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
 
Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 123 ЦПК України).
 
Згідно із частиною сьомою статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання                у справі.
 
Відповідно до частини другої статті 187 ЦПК України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначається строк для подання відповідачем відзиву на позов (пункт 8).
 
Стаття 191 ЦПК України передбачає, що у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
 
Частина перша статті 193 ЦПК України визначає, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
 
З матеріалів справи відомо, що Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою                 від 20 січня 2023 року під головуванням судді Чередніченко Н. П. відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, призначив розгляд справи у порядку загального позовного провадження у підготовче засідання на 13 березня 2023 року на 12 год, роз`яснив відповідачці, що відповідно до частини третьої статті 83 ЦПК України вона має право подати суду докази разом із поданням відзиву на позов у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження та доданих до неї документів (т. 1, а. с. 61, 62).
Копія ухвали про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатками була направлена відповідачці засобами поштового зв`язку на її зареєстровану адресу, однак поштовий конверт повернувся до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» з проставленням дати повернення 08 лютого 2023 року (т. 1, а. с. 67). 
 
Матеріали справи свідчать, що представник відповідачки ознайомився з матеріалами справи 09 березня 2023 року, а 10 березня 2023 року подав відзив на позовну заяву звернувся до суду із зустрічною позовною заявою (т. 1, а. с. 85-90).
 
Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 13 березня 2023 року відмовив           у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, зустрічну позовну заяву повернув заявниці з підстав недоцільності її розгляду разом із первісним позовом та роз`яснив право на звернення з позовом до суду в загальному порядку (т. 1, а. с. 96).
 
Київський апеляційний суд постановою від 27 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року залишив без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін                                     (т. 1, а. с. 152-156). 
 
Голосіївський районний суд міста Києва розпорядженням від 23 січня 2024 року № 104 здійснив повторний автоматизований розподіл судової справи № 757/26077/22. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 757/26077/22 призначено судді Ольшевській І. О. (т. 2, а. с. 28).
 
Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 24 січня 2024 року під головуванням судді Ольшевської І. О. прийняв до провадження справу                                       № 757/26077/22, постановив справу розглядати за правилами загального позовного провадження, проведення підготовчого засідання призначив на 13 травня 2024 року на 10 год (т. 2, а. с. 30). 
 
23 травня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Мазур І. О. , звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва із зустрічним позовом до               ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору про відступлення права вимоги від 01 вересня 2022 року неукладеним (т. 2, а. с. 38-45). 
 
Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 11 вересня 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору про відступлення права вимоги від 01 вересня 2022 року неукладеним залишив без розгляду, оскільки зустрічний позов поданий відповідачкою після закінчення встановленого судом в ухвалі від 20 січня 2023 року строку для його подання, що є підставою для залишення зустрічної позовної заяви без розгляду.
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції, залишаючи без розгляду зустрічну позовну заяву  ОСОБА_2 , керувався вимогами статті 126 ЦПК України, якою встановлено, що документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, оскільки для зустрічного позову застосовуються виключно правила частини третьої статті 194 ЦПК України, якими передбачено, що зустрічна позовна заява, подана з порушенням строків на її подання, повертається заявникові. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 522/2054/22 (провадження                        №  61-9054св22).
 
У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі                                                                № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21) зроблено висновок, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Перелік поважних причин, які враховуються для поновлення пропущеного процесуального строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або істотно ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами (постанова Верховного Суду від 20 вересня       2023 року у справі № 522/6750/17, провадження № 61-12516св22).
 
Згідно зі статтями 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
 
Аналізуючи зазначені норми права у поєднанні із статтями 120, 123, 187, 193 ЦПК України, можна дійти висновку про те, що обрахування строку на подання відзиву на позов, а відтак і зустрічного позову, починається відповідно для кожного учасника справи з наступного дня після дати отримання ним ухвали місцевого суду про відкриття провадження у справі.
 
Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків.
 
Процесуальний строк, виступає одним з ключових елементів цивільно-процесуальної форми, і в цілому направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження цивільного процесу у визначених ЦПК України часових рамках.
 
Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз ЦПК України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.
 
Процесуальні строки, з-поміж іншого, будучи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків. Із початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 766/12340/17, провадження                      № 61-16756св20.
 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, призначаючи розгляд справи у порядку загального позовного провадження у підготовче засідання, роз`яснив відповідачці її право на подання доказів разом із поданням відзиву на позов у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження та доданих до неї документів. 
 
Вперше відповідачкою було подано зустрічну позовну заяву, у прийнятті якої суд першої інстанції відмовив з підстави недоцільності її розгляду разом із первісним позовом (ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року). Правильність такого висновку підтвердив апеляційний суд (постанова Київського апеляційного суду від 27 липня 2023 року). 
 
Після зміни складу суду суд першої інстанції зустрічну позовну заяву відповідачки ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору про відступлення права вимоги від 01 вересня 2022 року неукладеним залишив без розгляду, оскільки зустрічний позов поданий після закінчення встановленого судом               в ухвалі від 20 січня 2023 року строку для його подання, що є підставою для залишення без розгляду зустрічної позовної заяви.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що після передачі справи іншому судді розгляд справи починається спочатку, а саме зі стадії підготовчого судового засідання, а не зі стадії відкриття провадження у справі, оскільки новий склад суду питання відкриття провадження у справі не вирішує, при  цьому строк на подання відзиву, а відтак, і на подання зустрічного позову, встановлюється саме ухвалою про відкриття провадження у справі. 
 
Отже, суди попередніх інстанцій правильно виснували, що новий строк для подання зустрічного позову не встановлюється, як і не поновлюється той, що вже був встановлений під час відкриття провадження у справі. 
 
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів.
 
Колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі щодо помилковості висновку суду апеляційної інстанції про те, що після передачі справи іншому судді її розгляд починається спочатку, а саме зі стадії підготовчого засідання, а не зі стадії відкриття провадження у справі, а новий склад суду питання про відкриття провадження не вирішує. 
 
Так, норми статті 191 ЦПК України передбачають, що у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Новий склад суду не вправі повторно вирішувати у справі питання про надання строку для подання відзиву, оскільки зазначене питання вже було вирішено попереднім складом суду в ухвалі про відкриття провадження у справі.
 
З клопотанням про поновлення строку для подання зустрічної позовної заяви відповідачка ОСОБА_2 до суду не зверталася.
 
Колегія суддів також звертає увагу, що таке твердження не суперечить частині дванадцятій статті 33 ЦПК України, якою передбачено розгляд справи спочатку та вирішення питань підготовчого провадження. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що суд першої інстанції ухвалою від 24 січня 2024 року постановив здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначивши попереднє засідання всупереч положенням статті 187 ЦПК України, яка визначає, що суд, зокрема, встановлює строк для подання відповідачем відзиву та інших заяв по суті справи в межах підготовчого провадження, не відповідають матеріалам справи.
 
Суд першої інстанції в ухвалі від 20 січня 2023 року, відкриваючи провадження у справі,  роз`яснив відповідачці, що згідно із частиною третьою статті 83 ЦПК України вона має право подати суду докази разом із поданням відзиву на позов у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження та доданих до неї документів. Наведене свідчить про чітке визначення судом першої інстанції строку, в межах якого відповідачка мала право на подання до суду відзиву на позов, а відтак і зустрічного позову.
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із судовими рішеннями про залишення зустрічного позову без розгляду і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржених судових рішень, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. 
 
Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні представником заявниці норм процесуального права та не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини від 21 січня 1999 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, заява № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (Рonomaryov v. Ukraine»), заява                            № 3234/06, рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року)).
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржених судових рішень. 
 
За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.  
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду   
 
УХВАЛИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Мазур Ірина Олександрівна , залишити без задоволення.  
 
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк	
 	 	
 	С. О. Карпенко 	
 	 	
 	І. М. Фаловська