ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 136/327/18
провадження № 51-5396 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
 
головуючого судді                                              ОСОБА_1 ,
суддів:                                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                              ОСОБА_5 ,
захисника                                                              ОСОБА_6 (в режимі 
відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою (з доповненнями) захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 03 червня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 вересня 2024 року у кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця  

АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК);
 
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
уродженця та мешканця 

АДРЕСА_2 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Липовецький районний суд Вінницької області вироком від 03 червня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Вінницькогоапеляційного суду від 23 вересня 2024 року, засудив:
- ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнив обвинувачених від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Судові рішення стосовно ОСОБА_8 у касаційному порядку не оскаржуються.
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, детально викладених у судових рішеннях.
05 січня 2017 року приблизно о 16:00 ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за попередньою змовою, діючи з корисливих мотивів, приїхали на автомобілі «ГA3 24», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до неогородженої та неохоронюваної території МПП «Альтаір» у с. Стара Прилука Липовецького району Вінницької області, з напівзруйнованого приміщення з виробництва цегли шляхом демонтажу таємно викрали два металеві вали (барабани) стрічкового конвеєра загальною вартістю 5 070,42 грн. 
Крім того, 03 березня 2017 року приблизно о 17:00 ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за попередньою змовою, діючи з корисливих мотивів, прийшли до неогородженої та неохоронюваної території МПП «Альтаір» у с. Стара Прилука Липовецького району Вінницької області, з напівзруйнованого приміщення з виробництва цегли повторно, шляхом демонтажу таємно викрали два металеві вали (барабани) стрічкового конвеєра загальною вартістю 5 177,47 грн. 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями стосовно ОСОБА_7 через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати, кримінальне провадження - закрити за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що:
- суд першої інстанції
- не був безстороннім та неупередженим, перебрав на себе повноваження сторони обвинувачення, чим грубо порушив приписи статей 7, 22 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
- безпідставно визнав МПП «Альтаір» потерпілим, а його директора - представником потерпілого;
- не врахував того, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки МПП «Альтаір» ніякої шкоди не спричинено;
            - суд апеляційної інстанції не виправив допущених місцевим судом помилок та необґрунтовано погодився з його висновками.
            Також у доповненнях до касаційної скарги захисник вказує на здійснення судового провадження в суді апеляційної інстанції за відсутності потерпілого, який не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та якому не направлялась апеляційна скарга.
            На думку захисника, ця обставина слугує достатньою підставою для призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника, просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що є посилання в касаційній скарзі захисника, оскільки такі доводи відповідно до вимог ст. 438 КПК перевірці у касаційному порядку не підлягають.
Під час перевірки доводів касаційної скарги Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_6  покликається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставного засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК.
Проте ці доводи Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їхню оцінку за критеріями, визначеними у зазначеній статті, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Оцінка доказів здійснюється судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Той факт, що ОСОБА_7 двічі вчинив таємне викрадення чужого майна  за попередньою змовою групою осіб, суд першої інстанції встановив, урахувавши, зокрема:
показання:
- свідка ОСОБА_9 про те, що до 2012 року у с. Стара Прилука Липовецького району Вінницької області працював на цегельному заводі де він займав посаду заступника директора заводу. Йому достовірно відомо, яке майно та приладдя було на території колишнього цегельного заводу. У подальшому цегельний завод було продано МПП «Альтаір» та за попередньою домовленістю із директором цього підприємства ОСОБА_10 він здійснював за ним нагляд до 2020 року, приїжджаючи один чи два рази на тиждень до території. Завод був непрацюючим, територія заводу не була огороджена, приміщення та майно було наявне, у тому числі, обладнане металевими валами стрічкового конвеєра, моторами, тощо, які були у придатному до використання стані. Майно після відчуження мало перебувати на балансі покупця МПП «Альтаір». Він упізнав металеві вали з території цегельного заводу, які перебували у ОСОБА_11 . Останній розповів йому, де він їх узяв. Після цього він повідомив працівників поліції про крадіжку із території цегельного заводу металевих валів;
- свідка ОСОБА_11 , про те, що він неофіційно здійснював приймання металобрухту у смт Турбів Вінницької області. До нього прийшли добре знайомі йому ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які регулярно приносили та здавали йому металобрухт. Двічі вони привозили йому металеві вали. Ці вали він відклав у сторону окремо від металобрухту, оскільки вони були у гарному стані та могли бути використані ще за призначенням. Після цього до нього приїхав ОСОБА_9 у пошуках майна, яке було викрадено з території колишнього цегельного заводу. ОСОБА_9 упізнав чотири металеві вали;
відомості, що містяться у:
- протоколі огляду місця події від 06 березня 2017 року, згідно з яким територія колишнього цегельного заводу МПП «Альтаір», розташованого у с. Стара Прилука Липовецького району Вінницької області, неогороджена, сторожова охорона відсутня, вхід до неї здійснюється шляхом вільного доступу. На території підприємства містяться закинуті будівлі. При огляді однієї із будівель було встановлено демонтаж 4 металевих валів;
- протоколі огляду речових доказів від 06 березня 2017 року (з фототаблицями до нього), згідно з яким на території металоприймального пункту в смт Турбів Вінницької області 06 березня 2017 року було виявлено 4 металевих вали, які були викрадені з території цегельного заводу у с. Стара Прилука Вінницької області;
- протоколі проведення слідчого експерименту від 27 лютого 2018 року за участю ОСОБА_8 (з відеозаписом до нього, переглянутим у судовому засіданні), згідно з яким слідчий експеримент проведено зі згоди представника потерпілого ОСОБА_12 на території цегельного заводу на вул. Гагаріна, 65 у с. Стара Прилука Липовецького району Вінницької області. У ході слідчого експерименту ОСОБА_8 детально розповів та показав, як він за попередньою змовою з ОСОБА_7 двічі вчинив крадіжку металевих валів по 2 штуки за один раз;
- висновку експерта № 1314/18-21 від 26 лютого 2018 року, згідно з яким ринкова вартість металевих валів (барабанів) стрічкового конвеєра з урахуванням зносу станом на 05 січня 2017 року складала 5 070,42 грн, станом на 03 березня 2017 року - 5 177, 47 грн.
            Під час виїзного судового засідання суд безпосередньо оглянув речові докази - чотири металеві вали (барабани), які надавались експертам для експертного дослідження.
Отже, дослідивши зібрані у справі докази та здійснивши їх аналіз, суд першої інстанції встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, й, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому суспільно небезпечне діяння та його винуватість доведена поза розумним сумнівом. 
Заразом суд першої інстанції дав критичну оцінку показанням обвинуваченого щодо невизнання ним своєї провини у вчиненому, визнав їх такими, що надані з метою уникнення кримінальної відповідальності, зазначивши, що вони повністю спростовуються встановленими під час судового розгляду фактичними обставинами та зібраними у справі доказами.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог статей 337 КПК, в межах пред`явленого обвинувачення, та діям ОСОБА_7 дано правильну юридичну оцінку. Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а його вирок містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, в ньому наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, тобто вирок відповідає вимогам статей 368, 370, 373, 374 КПК.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах пред`явленого обвинувачення. Учасникам судового провадження, в тому числі й стороні захисту, було забезпечено право на відстоювання своєї позиції.
Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, дані про його особу, зокрема те, що він раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, тобто дотримався вимог статей 50, 65-67 КК. 
Водночас, ураховуючи, що з дня вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення минув строк давності притягнення особи до відповідальності, суд звільнив обвинуваченого від призначеного покарання на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи захисника, аналогічні доводам його касаційної скарги, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 414 КПК проаналізував їх, дав на них відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, ретельно досліджених місцевим судом і врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушенняй належним чином умотивував свої висновки. При цьому суд не встановив тих порушень КПК, на які вказував захисник в апеляційній скарзі, та підтвердив доведеність винуватості ОСОБА_7 достатністю належних і допустимих доказів.
Також суд апеляційної інстанції визнав безпідставними доводи захисника у частині недопустимості протоколу огляду місця події через відсутність дозволу власника на проведення цієї слідчої дії, зазначивши про те, що вони спростовуються показаннями свідка ОСОБА_9 , який безпосередньо у судовому засіданні заявив про надання власником МПП «Альтаір» згоди на проведення огляду.
Суд апеляційної інстанції не погодився й з доводами сторони захисту про порушення судом першої інстанції через те, що не був допитаний представник потерпілого, який до того ж не повідомлявся про судові засідання належним чином. При цьому суд слушно зауважив про приписи п. 6 ч. 1 ст. 56 КПК та наявність у матеріалах кримінального провадження заяви представника МПП «Альтаір» ОСОБА_12 про розгляд кримінального провадження без його участі.
Даючи оцінку доводам сторони захисту, суд апеляційної інстанції проаналізував усі встановлені судом першої інстанції обставини, зібрані у справі докази та не встановив порушень КПК, які би стали підставою для скасування вироку.
Колегія суддів погоджується з викладеними у судових рішеннях висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до  ст. 94 цього Кодексу, уважає їх достатньо обґрунтованими та переконливими.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Беззаперечних доводів, які би ставили під сумнів законність судових рішень, умотивованість їхніх висновків щодо наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, захисник у касаційній скарзі не навів.
Доводи про безпідставне визнання юридичної особи потерпілою та про відсутність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК
У касаційній скарзі захисник заявив про те, що слідчий та суд не мали передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для визнання МПП «Альтаір» потерпілим у даному кримінальному провадженні, оскільки ніякої шкоди йому не спричинено.
Зазначена обставина, на думку захисника, свідчить про відсутність у діях  ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
Частиною 2 статті 185 КК передбачено кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно або за попередньою змовою групою осіб.
Предметом зазначеного кримінального правопорушення є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи.
За приписами ч. 1 ст. 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути, зокрема, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Суди першої та апеляційної інстанцій установили такі обставини:
-  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили крадіжку чужого майна - чотирьох валів, які перебували у власності МПП «Альтаір»;
- за висновком експерта № 1314/18-21 від 26 лютого 2018 року вартість викраденого майна становить 5 070,42 грн та 5 177,47 грн;
- МПП «Альтаір» залучено до справи потерпілим, а його директора - представником потерпілого за постановою слідчого від 10 березня 2017 року;
- директор МПП надав заяву про те, що не вважає підприємство потерпілим, просив розглядати справу без його участі та в судові засідання не викликати.
            Складовою підстави кримінальної відповідальності за крадіжку є усвідомлення суб`єктом злочину того факту, що предмет злочину є для нього чужим, що він заволодіває чужим майном за відсутності будь-якого дійсного чи уявного права на нього.
            Зміст, значення та обсяг поняття в кримінальному праві не збігається з поняттям потерпілого в кримінальному процесуальному аспекті, де вони мають різне правове значення.
            У кримінальному процесуальному аспекті особа визнається потерпілим відповідно до приписів кримінального процесуального закону, внаслідок чого набуває процесуальних прав задля реалізації власних інтересів у кримінальному провадженні, з моменту, визначеного приписами частин 2, 3 статті 55 КПК.
            При цьому жодна з норм КПК не виключає здійснення досудового розслідування, судового провадження за інкримінованим особі правопорушенням, за відсутності зазначених вище підстав брати участь фізичній чи юридичній особі в кримінальному провадженні як потерпілий.
            Кримінальний процесуальний закон як форма реалізації кримінально-правових відносин не пов`язує їх втілення за інкримінованим за ч. 2 ст. 185 КК кримінальним правопорушенням з набуттям процесуального статусу потерпілого конкретною особою.
            У кримінально-правовому вимірі підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК, і в ч. 2 ст. 185 цього Кодексу про потерпілого не йдеться. 
            Криміналізація цього діяння пов`язана та обумовлена його суспільною небезпечністю, що визначається важливістю об`єкта кримінально-правової охорони та вартісним критерієм предмету злочину, який віддзеркалює ступінь небезпечності конкретного злочину, де ознаки конкретного потерпілого не впливають на кримінальну відповідальність (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 серпня 2021 року, справа № 712/10080/15-к, провадження 51-6060 км 19).
Разом із тим, колегія суддів зважає на недотримання апеляційним судом процедури виклику потерпілого. Проте, враховуючи наявність у матеріалах кримінального провадження листа директора МПП «Альтаір» ОСОБА_12 з проханням розглядати кримінальне провадження без участі їхнього представника та без виклику до суду, колегія суддів уважає, що допущена судом апеляційної інстанції помилка в цілому не впливає на об`єктивність висновків судів про допустимість зібраних доказів і не спростовує правильності правової кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК. 
Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що брати участь у судовому провадженні є правом потерпілих, яке також передбачає і право відмовитися від участі в судовому провадженні в будь-якій інстанції.
МПП «Альтаір» зі скаргами щодо порушення права на доступ до правосуддя до суду касаційної інстанцій не зверталось.
Ураховуючи ці обставини, Суд не вбачає у даному випадку підстав для скасування ухвали апеляційного суду через неповідомлення потерпілого про судове засідання.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 03 червня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                                            ОСОБА_3