ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 136/1219/24
провадження № 61-2273св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,
 
учасники справи:
заявник -      ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_3 , на постанову Вінницького апеляційного суду від 21 січня 2025 року в складі колегії суддів: Сала Т. Б., Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,
Історія справи
Короткий зміст вимог заяви
У червні 2024 року ОСОБА_2 звернулася з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заява мотивована тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Косаківка, Липовецький район, Вінницька область, її дівоче прізвище - « ОСОБА_4 ». У кінці 1989 року вона разом із сім`єю: матір`ю ОСОБА_5 і сестрою ОСОБА_6 переїхали до с. Малі Крушлинці, Вінницький район, Вінницька область. У с. Малі Крушлинці заявник проживала за адресою: АДРЕСА_1 , до моменту зняття її із зазначеного місця реєстрації - 03 квітня 1990 року.
У 1989 році, із досягненням 16 років, заявник отримала паспорт громадянина СРСР, із значенням національності - українка.
Із досягненням повноліття, в 1991 році, заявник отримала трудову книжку та в березні 1991 року приступила до роботи і працювала в м. Вінниця до 02 грудня 1991 року на виробничому об`єднанні «Хімпром». У період роботи заявник звернулася до органів внутрішніх справ, де їй у паспорті громадянина СРСР було проставлено напис «Громадянин України».
Після звільнення з роботи 02 грудня 1991 року вона виїхала до рф, де 08 лютого 1992 року вийшла заміж за громадянина рф ОСОБА_7 та змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».
Паспорт громадянина СРСР на її ім`я із написом «Громадянин України» був знищений Сухиничським РОВД Калузької області, що унеможливлює підтвердження заявником факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
За час перебування у шлюбі зі ОСОБА_7 в сім`ї народилось двоє дітей, а в листопаді 1995 року заявник разом з дітьми повернулись в Україну, де постійно проживали без реєстрації в с. Малі Крушлинці, Вінницький район, Вінницька область до 2003 року, а з 2003 року - на АДРЕСА_2 .
Паспорт громадянина СРСР, який був виданий після шлюбу, вона втратила під час переїзду із с. Малі Крушлинці до с. Сиваківці.
На цей час вона немає можливості отримати паспорт громадянина України, адже не може підтвердити належність до громадянства України, а наявні в неї документи для заінтересованої особи не є достатніми аби підтвердити її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Встановлення цього факту є підставою для оформлення громадянства України.
З огляду на викладене ОСОБА_2 просила встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що факт, який має юридичне значення, а саме постійне проживання заявника станом на 24 серпня 1991 року, є доведеним. Зокрема, суд встановив, що 11 березня 1991 року на заявника була заведена трудова книжка, а копія сторінок такої трудової книжки підтверджує факт працевлаштування в м. Вінниця та відповідно її проживання на території України. Крім назв місць роботи, похідних від місць їх розташування у межах Вінницької області, у трудовій книжці до 02 грудня 1991 року були посилання на законодавство саме Української РСР і лише з початку 1992 року заявник була прийнята на роботу, місцем знаходження якої була території сучасної Калузької області рф.
Крім того, відповідь виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08 квітня 2024 року № 01/00/011/125436 з додатками підтверджує достовірність записів у трудовій книжці, додані підтверджуючі первинні документи на зарахування заявника на роботу з 01 серпня 1991 року та звільнення її з 02 грудня 1991 року.
Суд вважав необґрунтованими аргументи, які наведені представником заінтересованої особи, що записи у трудовій книжці заявника про прийняття на роботу підтверджують факт працевлаштування, а не факт постійного проживання на території України, адже заявник з 01 серпня 1991 року до 02 грудня 1991 року, щоденно працюючи мийником посуду в цеху громадського харчування Вінницького державного підприємства «Виробниче об`єднання «Хімпром», фізично не могла перебувати на території іншої держави та щодня їздити на роботу до м. Вінниця.
Після звільнення з роботи на Вінницькому державному підприємству «Виробниче об`єднання «Хімпром» 02 грудня 1991 року заявник виїхала до рф, де 08 лютого 1992 року одружилась із громадянином рф та змінила прізвище на « ОСОБА_7 ». Цей факт не спростовує істинності того, що заявник народилася на території України та постійно проживала на ній станом на 24 серпня 1991 року. Жодних підтверджень щодо отримання заявником паспорта рф та набуття громадянства рф заінтересованою особою не наведено. Доводи про те, що заявник змінила свій попередній паспорт на паспорт рф у зв`язку зі зміною прізвища є припущенням.
Таким чином, суд зробив висновок, що вимога про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року ґрунтується на нормах чинного законодавства і підлягає задоволенню.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 21 січня 2025 року апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області задоволено.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнено зі ОСОБА_2 на користь Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 908,40 грн.
Апеляційний суд виходив з того, що законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
У даному випадку належність до громадянства України встановлюється на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» і пов`язується з фактом постійного проживання на території України в певний час (24 серпня 1991 року), такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення. Оскільки ОСОБА_2 звернувся з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, то вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Установлено, що ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є: батько - ОСОБА_10 , мати - ОСОБА_5 .. Місцем народження є с. Косаківка, Липовецький район, Вінницька область, республіка - Українська. Це підтверджується копією свідоцтва про народження від 01 листопада 1973 року серії НОМЕР_1 .
З копії листа виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08 вересня 2023 року №01/00/011/53766 слідує, що згідно домової книги № 2 стор. 132 та домової книги № 5 стор. 63 виконавчого комітету Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області місце проживання ОСОБА_11 зареєстроване 25 грудня 1989 року за адресою: АДРЕСА_1 і знята із зазначеного місця реєстрації 03 квітня 1990 року. Інформація щодо проживання ОСОБА_11 на території с. Малі Крушлинці станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року відсутня. Аналогічна інформація викладена в листі старости Стадницького старостинського округу Вінницької міської ради від 07 вересня 2023 року № 120 та підтверджується витягом з домової книги № 2 та домової книги № 5.
11 березня 1991 року ОСОБА_9 видано трудову книжку НОМЕР_2 . З копії трудової книжки (російською мовою) та архівної довідки архівного відділу Вінницької міської ради від 08 квітня 2024 року № 01/00/011/125436 слідує, що ОСОБА_9 була прийнята на роботу у березні 1991 року. Наказом генерального директора Вінницького ордена Трудового Червоного Прапора виробничого об`єднання «Хімпром» від 23 серпня 1991 року № 52-к ОСОБА_9 зараховано мийником посуду в цех громадського харчування з 01 серпня 1991 року і наказом від 02 грудня 1991 року № 454 її було звільнено із займаної посади за власним бажанням з 02 грудня 1991 року.
02 грудня 1991 року заявник виїхала до рф зі своїм майбутнім чоловіком. З січня 1992 року ОСОБА_9 була прийнята на роботу на території Калузької області рф. 08 лютого 1992 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з « ОСОБА_12 » і змінила прізвище на « ОСОБА_13 ». Від шлюбу народилось двоє дітей: ОСОБА_14 (1992 року народження) та ОСОБА_15 (1994 року народження).
Відповідно до листка вибуття, який наданий заявником, ОСОБА_2 разом з дітьми 11 березня 1995 року виїхала з рф з метою постійного проживання. У цьому листку згадується про її новий паспорт серії НОМЕР_3 , виданий РОВД г. Сухіничини 25 березня 1992 року.
Згідно з листом Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 28 вересня 2023 року «Про направлення заяви про видачу паспорта зразка 1994 року» встановлено, що ОСОБА_16 22 грудня 1989 року була документована паспортом зразка 1974 року серії НОМЕР_4 Вінницьким РВВС у Вінницькій області у зв`язку із досягненням 16-річного віку. У графі «Службові відмітки» заяви про видачу згаданого паспорт міститься запис про знищення його у Сухіничським РОВД Калузької області у зв`язку зі зміною прізвища. Згідно з обліками ДМС ОСОБА_11 паспортами громадянина України ніколи не документувалася.
Апеляційній суд зробив висновок, що заявник офіційно була зареєстрована на території Вінницької області до 03 квітня 1990 року, а після зняття з реєстрації її місце проживання чи перебування невідоме. Також можна стверджувати, що ОСОБА_2 працювала з березня 1991 року до грудня 1991 року на ВО «Хімпром». При цьому ОСОБА_2 не реєструвала відповідно до вимог чинного на той час законодавства місце свого проживання чи місце свого перебування.
Відповідно до Положення про паспортну систему СРСР у паспортах громадян СРСР, крім інших, ставиться відмітка про прописку та виписку. Громадяни підлягають в установленому порядку прописці за місцем проживання, а також прописці або реєстрації за місцем тимчасового проживання та виписки під час виїзду з місця проживання. Хоча апеляційний суд погодився з одним із висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 , щоденно працюючи на підприємстві, не могла фізично перебувати на території іншої країни та щодня їздити до м. Вінниці на роботу, але вважав, що цей доказ, який фактично був єдиним, на який послався суд, стверджуючи про постійне місце проживання заявника в Україні станом на 24 серпня 1991 року, не може бути беззаперечною підставою для задоволення заяви ОСОБА_2 .
Встановлюючи факт, який просить ОСОБА_2 , докази у справі повинні бути безсумнівні, не повинні суперечити один одному, а висновок суду не може базуватись на припущеннях. Суд першої інстанції беззаперечно стверджував, що ОСОБА_2 працювала кожен день на підприємстві, але для цього у суду не було підстав через відсутність табелів робочого часу. Можна припустити інше - вона працювала вахтовим способом або в іншому режимі, або не працювала взагалі, і це теж буде припущенням. Беззаперечним доказом є факт зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання 03 квітня 1990 року і відсутність доказів її реєстрації місця проживання (перебування) в інших містах (селах) України до 02 грудня 1991 року, коли ОСОБА_2 виїхала з України до рф. При цьому це було обов`язком громадян. Ці докази є суперечливими по відношенню один до одного, тому виникають припущення, що є недопустимим. 
Апеляційний суд вважав, що встановлення факту нерозривно пов`язане з метою встановлення такого факту, для того, щоб встановлений факт мав значення для охорони прав заявника, або створив певні умови для здійснення особою свого права.
Установлено, що ОСОБА_2 у грудні 1991 року виїхала з України до рф, і там перебувала до 1995 року, після чого повернулась до України. Її паспорт, який був виданий 13 грудня 1989 року з відміткою «громадянин України» був знищений Сухінічивським РОВД Калузької області рф. Під час проживання в рф ОСОБА_2 отримала в згаданому РОВД інший паспорт. Представник заявника в судовому засіданні, вказуючи, що ОСОБА_2 не змінювала громадянства, не зміг стверджувально надати відповідь, громадянство якої країни було відмічене в її паспорті. З новим паспортом ОСОБА_2 повернулась до України. З 1995 року до дня звернення до суду заявник не отримувала паспорт громадянина України нового зразка і проживала в Україні без реєстрації місця проживання. Звертаючись до суду ОСОБА_2 вказала, що паспорт був нею втрачений в 2003 році при переїзді з одного села в інше.
Суд апеляційної інстанції вказав, що якщо навіть припустити вірогідність твердження представника ОСОБА_2 про те, що вона не змінювала громадянство України, то мали б відбуватись наступні події: по-перше, ОСОБА_2 після повернення в Україну з паспортом громадянина України, не змушена звертатись до суду для підтвердження громадянства України; по-друге, при втраті паспорт громадянина України існує інша процедура - отримання нового паспорта замість втраченого. Суд також взяв до уваги позицію представника заінтересованої особи, що при встановлених у цій справі обставинах, існує інший порядок вирішення питання громадянства ОСОБА_2 , який регламентований постановою Кабінету Міністрів України від 24 березня 20121 року № 317. Цим порядком визначено процедуру визнання особою без громадянства, яка проводиться ДМС з метою встановлення факту неналежності особи, яка звернулась із заявою про визнання особою без громадянства, до громадянства будь-якої держави в силу дії її закону. Наслідком такої процедури буде отримання ОСОБА_2 громадянства України.
Таким чином, враховуючи всі встановлені обставини у цій справі, апеляційний суд вважав, що підстав для задоволення заяви про встановлення факту не має, адже, фактично, ОСОБА_2 , яка до 2003 року проживала на території України з іншим паспортом (і не виключається, що з паспортом громадянина рф), бажає отримати судове рішення про встановлення факту, щоб безперешкодно та швидко підтвердити громадянство України. Проте не можна використовувати судочинство (навіть при тому, що в заявника є таке право) заради полегшення вирішення питання за наявності суперечливих ситуацій та в обхід іншої законної позасудової процедури, що є порушенням принципу верховенства права. Надані заявником докази не є безсумнівними і такими, що підтвердження факт постійного (безперервного) її проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року, а також не має законних підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 через невідповідність вимог заяви меті таких дій (за встановлених у справі обставин).
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У лютому 2025 року ОСОБА_2 через підсистему «Електронний суд» подала касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 . Просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації, що також порушує її конституційні права, які визначені Конституцією України. Від встановлення факту залежить можливість реалізації фундаментальних прав заявника, зокрема таких як право на повагу до своєї особистості, право на достатній життєвий рівень для себе та своєї сім`ї, право на медичне обслуговування, право на працю, право на соціальний захист та інші, адже права громадян не є вичерпними. Крім того, громадянин України не може бути позбавлений громадянства, проте дії заінтересованої особи спрямовані на те, щоб заявник не підтвердила свою належність до громадянства України. Це позбавляє її можливості отримати документ, що підтверджує її громадянство - паспорт громадянина України, а також реалізувати усі її права, передбачені Конституцією України;
суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2024 року в справі № 501/437/23;
апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, адже висновки суду базуються на припущеннях, що суперечить приписам статті 81 ЦПК України. Оскільки заінтересована особа не надала жодних належних і допустимих доказів належності заявника до іноземного громадянства чи відсутності у неї будь-якого громадянства, то твердження апеляційного суду про існування іншого порядку вирішення питання щодо громадянства ОСОБА_2 , який регламентований постановою Кабінету Міністрів України від 24 березня 20121 року № 317, є безпідставним;
оскаржена постанова апеляційного суду порушує фундаментальне право заявника на громадянство, що обумовлює порушення її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації;
суд апеляційної інстанції безпідставно відкрив апеляційне провадження, оскільки апеляційна скарга заінтересованої особи подана поза строком на апеляційне оскарження (останнім днем строку для подання скарги було 11 листопада 2024 року, а не 12 листопада 2024 року). Також заінтересована особа не виконала ухвалу суду апеляційної інстанції від 20 листопада 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху, а саме: не сплатила судовий збір; не подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження; не надала підтвердження наявності електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку у п`ятиденний строк. Усі документи та дії заінтересованою особою вчинено поза строком встановленим судом;
заінтересована особа взагалі не мала права на подання апеляційної скарги, оскільки рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року жодні права, свободи, інтереси та обов`язки Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області як заінтересованої особи не вирішено (порушено). Суд апеляційної інстанції не повинен був відкривати провадження за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області. При цьому навіть після відкриття такого провадження за апеляційною скаргою та після з`ясування всіх обставин справи суду належало б закрити провадження у справі, адже права, інтереси та обов`язки Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій областіне було порушено.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У березні 2025 року від Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області надійшов відзив, в якому просять у задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову апеляційного суду залишити без змін.
Відзив обгрунтований тим, що:
касаційна скарга є необґрунтованою, безпідставною і такою, яка не спростовує доводів суду апеляційної інстанції, а постанова апеляційного суду ухвалена з врахуванням всіх обставин справи, що мали значення для правильного вирішення справи;
предметом заяви є встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 січня 1991 року, який дає можливість підтвердити свою належність до громадянства України згідно зі статтею 3 Закону України «Про громадянство України». Цей факт має бути підтверджений відповідними доказами;
для осіб, які не змогли підтвердити факт проживання у певний період в Україні у суді та довести свою належність до громадянства України, або по тій чи іншій причині відсутні документи, що посвідчують особу, законодавцем було розроблено та прийнято Порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства, який затверджено постановою Кабінетів Міністрів України від 24 березня 2021 року № 317. У цьому Порядку передбачено встановлення особи для таких категорій осіб та надання статусу особи без громадянства з подальшою можливістю отримати громадянство України;
апеляційний суд правомірно зазначив про те, що заявник офіційно була зареєстрована на території Вінницької області до 03 квітня 1990 року, а після зняття з реєстрації її місце проживання чи перебування невідоме. Також суд правильно надав оцінку тому факту, що ОСОБА_2 працювала з березня 1991 року до грудня 1991 року на ВО «Хімпром». При цьому ОСОБА_2 не реєструвала відповідно до вимог чинного на той час законодавства місце свого проживання чи місце свого перебування;
при встановленні факту, про який просить ОСОБА_2 , докази у справі повинні бути безсумнівними, не повинні суперечити один одному, а висновок суду не може базуватись на припущеннях;
показання свідків є одним із засобів доказування, який має бути перевірений за допомогою інших доказів у сукупності із іншими доказами, а саме документальними доказами. Слід звернути увагу на те, що фізіологічно неможливо згадати відповідні обставини, які відбувалися 33 роки тому (і чітко вказати рік дату та місяць). Тому відповідний доказ має оцінюватися судом в сукупності із документальними доказами, які б підтверджували цей факт.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 136/1219/24 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У березні 2025 року матеріали справи № 136/1219/24 надійшли до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 05 березня 2025 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 501/437/23; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_17 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Косаківка, Липовецький район, Вінницька область.
У кінці 1989 року заявник разом із сім`єю: матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сестрою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , переїхали до с. Малі Крушлинці, Вінницький район, Вінницька область.
Заявник проживала за адресою: АДРЕСА_1 до моменту зняття з зазначеного місця реєстрації - 03 квітня 1990 року. Ця інформація підтверджується копіями будинкової книги № 2 та будинкової книги № 5 виконавчого комітету Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області. У цих копіях в графі «національність та громадянство» також зазначено, що ОСОБА_18 є «українка».
У 1989 році з досягненням 16 років заявник отримала паспорт громадянина СРСР із значенням національності - українка.
З досягненням повноліття, в 1991 році заявник отримала трудову книжку та в березні 1991 року приступила до роботи. Вона працювала у м. Вінниця до грудня 1991 року. 
Надалі заявник тимчасово, до 1994 року, проживала в російській федерації.
08 лютого 1992 року заявниця одружилась із громадянином рф ОСОБА_7 та змінила прізвище із « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_7 ». 
Паспорт громадянина СРСР на ім`я « ОСОБА_9 », відповідно з раніше згаданою відповіддю Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області був знищений Сухиничським РОВД Калузької області.
За час шлюбу з ОСОБА_7 у сім`ї народилось двоє дітей: ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 1994 році заявник та двоє її синів повернулись в Україну, та постійно проживали в с. Малі Крушлинці, Вінницький район, Вінницька область до цього часу.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Згідно з підпунктами «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.
У пункті 8 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.
У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні стосунки з такою особою, або рішення суду. Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення (див. постанови Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 (провадження № 61-5793св23), від 06 листопада 2023 року у справі № 511/2413/19 (провадження № 61-10582св23), від 13 лютого 2024 року у справі № 501/437/23 (провадження № 61-15105св23)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22) зазначено, що:
«Якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.
У разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.
Сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року. 
Лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення».
Факт постійного проживання на території України можуть підтвердити такі документи: відповідь Головного центру обробки спеціальної інформаціїДержавної прикордонної служби України, яка б містила відомості стосовно перетину заявником державного кордону та відомості щодо документа, який посвідчував особу заявника під час такого перетину; свідоцтва про народження дітей на території України; докази втрати паспортного документа або докази його обміну, тощо (див. постанову Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 494/1239/19 (провадження № 61-13070св22)).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 77, стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, що переглядається:
при зверненні з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України ОСОБА_2 мала за мету встановлення належності до громадянства України;
суди встановили, що:
-                  ОСОБА_11 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Косаківка, Липовецький район, Вінницька область;
-                 заявник офіційно була зареєстрована на території Вінницької області до 03 квітня 1990 року, а після зняття з реєстрації її місце проживання чи перебування невідоме. Доказів реєстрації її місця проживання (перебування) в інших містах (селах) України до 02 грудня 1991 року, коли ОСОБА_2 виїхала з України до рф, відсутні;
-                  ОСОБА_2 працювала з березня 1991 року до грудня 1991 року на Вінницькому державному підприємству «Виробниче об`єднання «Хімпром». При цьому у зазначений період вона відповідно до вимог чинного на той час законодавства не реєструвала місце свого проживання чи місце свого перебування;
суд першої інстанції вважав, що факт, який має юридичне значення, а саме постійне проживання заявника станом на 24 серпня 1991 року, є доведеним;
апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 , щоденно працюючи на підприємстві, не могла фізично перебувати на території іншої країни та щодня їздити до м. Вінниці на роботу. Але зазначив, що цей доказ, який фактично був єдиним, на який послався суд першої інстанції, стверджуючи про постійне місце проживання заявника в Україні станом на 24 серпня 1991 року, не може бути беззаперечною підставою для задоволення заяви ОСОБА_2 . Суд першої інстанції стверджував, що ОСОБА_2 працювала кожен день на підприємстві, але для цього у суду не було підстав через відсутність табелів робочого часу. Можна припустити інше - вона працювала вахтовим способом або в іншому режимі, або не працювала взагалі, і це теж буде припущенням. Таким чином, докази, які наявні у матеріалах справи є суперечливими по відношенню один до одного, тому виникають припущення, що є недопустимим;
суд апеляційної інстанції вказав, що в грудні 1991 року ОСОБА_2 виїхала з України до рф, і там перебувала до 1995 року, після чого повернулась до України. Її паспорт, який був виданий 13 грудня 1989 року з відміткою «громадянин України» був знищений Сухінічивським РОВД Калузької області рф. Під час проживання в рф ОСОБА_2 отримала у вказаному РОВД інший паспорт. У судовому засіданні представник ОСОБА_2 , вказуючи, що заявник не змінювала громадянства, не зміг стверджувально надати відповідь, громадянство якої країни було відмічене в її паспорті. З новим паспортом ОСОБА_2 повернулась до України. З 1995 року до дня звернення до суду заявник не отримувала паспорт громадянина України нового зразка і проживала в Україні без реєстрації місця проживання. Наголошувала, що паспорт був нею втрачений в 2003 році при переїзді з одного села в інше. Якщо навіть припустити вірогідність твердження, що ОСОБА_2 не змінювала громадянство, то мали б відбуватись такі події: по-перше, ОСОБА_2 після повернення в Україну з паспортом громадянина України, не змушена звертатись до суду для підтвердження громадянства України; по-друге, при втраті паспорта громадянина України існує інша процедура - отримання нового паспорту замість втраченого. Отже, враховуючи усі встановлені обставини у цій справі, апеляційний суд вважав, що підстав для задоволення заяви про встановлення факту не має, адже ОСОБА_2 , яка до 2003 року проживала на території України з іншим паспортом (і не виключено, що з паспортом громадянина рф), бажає отримати судове рішення про встановлення факту, щоб безперешкодно та швидко підтвердити громадянство України. Проте використання судочинства (навіть за наявності відповідного права) для полегшення вирішення питання, за наявності сумнівних чи суперечливих ситуацій та в обхід іншої законної позасудової процедури, є порушенням принципу верховенства права;
за таких обставин, апеляційний суд зробив правильний висновок, що надані заявником докази не є безсумнівними і такими, що підтверджують факт постійного (безперервного) її проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Отже, апеляційний суд обґрунтовано вважав відсутніми підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційну скаргу подало Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, тобто особа, права якої не порушено, а служба не мала права на звернення до суду зі скаргою, є необґрунтованими. 
У заяві  ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, яка подана до суду, заявником як учасника справи (заінтересовану особу) самостійно визначено Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області. Водночас заінтересована особа як учасник справи має право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.
Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відкрив апеляційне провадження, оскільки апеляційна скарга подана поза строком на апеляційне оскарження, а заінтересована особа не виконала ухвалу суду апеляційної інстанції від 20 листопада 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху, є безпідставними.
12 листопада 2024 року Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області звернулось з апеляційною скаргою на рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2024 року апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для: надання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження; зазначення відомостей про наявність або відсутність в Управління державної міграційної служби України електронного кабінету; надання документа, що підтверджує сплату судового збору в розмірі 908,40 грн. Копія зазначеної ухвали вручено 02 грудня 2024 року (а. с. 114-117).
04 та 05 грудня 2024 року, тобто у межах визначеного строку, Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області подало до суду заяви про усунення недоліків касаційної скарги, крім іншого повідомлення про наявність електронного кабінету, копію квитанції про сплату судового збору та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження (а. с. 121-130).
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року, після перевірки виконання заінтересованою особою вимог ухвали апеляційного суду від 20 листопада 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху, клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено, поновлено Управлінню державної міграційної служби України у Вінницькій області строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а також відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року.
Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, які передбачені статтею 400 ЦПК України. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 21 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                             І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат