ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 жовтня 2025 року місто Київ
Справа № 362/5428/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/14916/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О.В. (суддя-доповідач), суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Кабанець Катериною Сергіївною, на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2025 року про відмову у видачі судового наказу (у складі судді Мартинцова І.О.)
у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Гребінківська центральна лікарня» Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області нарахованої, але не виплаченої заробітної плати
ВСТАНОВИВ
 
Короткий зміст заяви
16.07.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Гребінківська центральна лікарня» Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.01.2022 по 31.05.2025.
У заяві зазначається, що у боржника наявна заборгованість перед заявником за період з 01.01.2022 по 31.05.2025 в розмірі 216475,50 грн, що підтверджується довідкою № 55 від 01.07.2025.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Васильківський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 22 липня 2025 року відмовив у видачі судового наказу.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
 
Не погодившись із такою ухвалою Кабанець К.С. в інтересах ОСОБА_1 25 липня 2025 року через систему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт вважає, що датою початку перебігу трьохмісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду із трудовим спором є 01 липня 2025 року, оскільки в цей день ОСОБА_1 вперше дізнався із Довідки № 55 від 01 липня 2025 року достовірну та документально підтверджену інформацію про обсяг та порядок нарахування заборгованості із заробітної плати, яку визнає боржник.
Зазначає, що без володіння інформацією про точно визначену боржником суму заборгованості, вона не могла б звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу, а тому тримісячний строк для звернення до суду слід рахувати з моменту отримання достовірної інформації про розмір боргу, що відповідає принципу правової визначеності.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд першої інстанції установив, що заявник працює в Комунальному некомерційному підприємстві «Гребінківська центральна лікарня» Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області.
Заява подана особою, яка згідно з вимогами ст. 47 ЦПК України наділена цивільною процесуальною дієздатністю.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача Желепи О.В., переглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 ЦПК України , розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала про відмову у видачі судового наказу передбачена пунктом 1 частини першої статті 353 ЦПК України.
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Указаним вимогам оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає.
 
Відмовляючи у видачі судового наказу в повному обсязі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суд першої інстанції виходив із того, що вимоги заявника стосуються виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з 01.01.2022 по 31.05.2025 і про такі виплати або їх відсутність заявник мав дізнатися вже в січні 2022 року, відповідно заявник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права в зазначений строк. Заява про видачу судового наказу подана до суду 16.07.2025, тобто після спливу тримісячного строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
 
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
З урахуванням указаних приписів закону законним та обґрунтованим є висновок суду про те, що про порушення свого права на отримання нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 січня 2022 року, заявник мав дізнатися щонайменше з кінця січня 2022 року, а тому звернувшись до суду із заявою про видачу судового наказу 16 липня 2025 року заявник пропустив передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду із відповідними вимогами.
Посилання скаржника на те, що до отримання довідки від 01 липня 2025 року про розмір заборгованості боржника з виплати заробітної плати, яку він визнає, заявник не мав можливості дізнатися про обсяг такої заборгованості та, відповідно, звернутися до суду за її стягненням не заслуговують на увагу як підстава для скасування оскаржуваної ухвали з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Таким чином, початок перебігу визначеного законом строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору пов`язується із днем отримання працівником письмового повідомлення про належні йому до виплати суми лише у випадку їх належності працівнику при звільненні.
Натомість у цій справі заявник продовжує працювати в боржника, а тому вказані приписи закону до нього не застосовні.
Колегія суддів зазначає, що обставина отримання повідомлення про точні суми, належні заявнику до виплати, пізніше ніж безпосереднє порушення права заявника на їх отримання, може бути підставою для поновлення строку для звернення до суду, проте таке поновлення може відбуватися лише в межах позовного провадження на підставі обґрунтованої заяви позивача.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що вимог, за якими може бути видано судовий наказ повинні бути безспірними. 
У цьому випадку існує спір щодо дати, з якої слід обраховувати тримісячний строк для звернення до суду, і він може бути вирішений лише в межах позовного провадження із дотриманням засад диспозитивності та змагальності.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про необхідність врахування в цьому випадку правових позицій Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, оскільки вона стосувалася відрахування строку для звернення до суду працівника, якому не виплатили усі суми при звільненні.
Також колегія суддів враховує те, що на підтвердження своєї безпідставної позиції, скаржник навів посилання на неіснуючі справи із неіснуючими датами, вказавши на них як на постанови Верховного Суду (№ 569/8890/21, № 760/23073/21, № 127/13324/20, № 761/27435/19,  № 111081339).
 
Інші доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку, що суд першої інстанції постановив помилкову ухвалу без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із постановленою ухвалою, що не є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
 
Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 161-165, 374, 375, 389 ЦПК України, суд
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Кабанець Катериною Сергіївною, - залишити без задоволення.
Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2025 року про відмову у видачі судового наказу - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                               О.В. Желепа
 
Судді:                                                                                                  Н.В. Поліщук           
 
В.В. Соколова