Дата документу 03.11.2025 Справа № 314/5194/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 314/5194/24
Провадження №22-ц/807/1668/25
Провадження №22-ц/807/1668/25-2
Головуючий в 1-й інстанції – Капітонов Є. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року                                                 місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Гончар М.С., Подліянової Г.С., 	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Кокіна Артема Жановича на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 червня 2025 року, ухвалене у м. Вільнянськ (повний текст складено 30 червня 2025 року) та додаткове рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 серпня 2025 року, ухвалене у м. Вільнянськ (повний текст рішення складено 06 серпні 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,- 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги наступним. 24 вересня 2009 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 45000 грн, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику до 27 грудня 2009. На підтвердження отримання грошей та укладення угоди, вищевказаний договір було скріплено особистими підписами сторін. Після 2011 відповідач частково повернула кошти у сумі 2000 грн. На теперішній час ОСОБА_2 від зустрічі ухиляється, на телефонні дзвінки не відповідає, гроші не повертає. Таким чином, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь борг у розмірі 43000 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 червня 2025 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Кокіна Артема Жановича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.  
       
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що оригінал розписки знаходився у іншого представника позивача і дійшов передчасних висновків про відсутність доказів у справі.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Сердюк Р.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Стягнути на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Додатковим рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 червня 2025 року, заяву представника ОСОБА_2 – Сердюк Романа Вікторовича про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 314/5194/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн.
В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Кокіна Артема Жановича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову задоволенні вимог заяви у повному обсязі.  
       
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що розмір витрат на правничу допомогу стягнутий за додатковим рішенням суду є неспівмірним зі складністю справи та часом витраченим адвокатом для надання відповідної допомоги. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Сердюк Р.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін. Стягнути на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90840,00 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн. (3028,00 грн. Х 30 = 90840,00 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні представник позивача зазначив, про відсутність оригіналів договору позики від 24.09.2009 та оригіналів розписок від 25.12.2012, 24.11.2015, 23.11.2018 та 20.11.2021, тобто позивачем, в межах обсягу наданих до суду доказів, за відсутності подання оригіналів письмових доказів, не доведено наявності цивільно-правових відносин між сторонами щодо укладення правочину - договору позики та відповідно не доведено наявності виникнення прав та обов`язків у сторін за визначених у позові обставин.
Оцінюючи характер правової допомоги у цій справі щодо змісту виконаних робіт, витраченому адвокатом часу, обсягу наданих послуг та значенню справи, з урахуванням заперечень представника позивача, оцінивши подані представником заявника докази на підтвердження понесених витрат, виходячи з обставин даної справи, суд першої інтанції дійшов висновку, що реально понесені витрати відповідача на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції відповідають обсягу виконаних робіт, не є співмірними з предметом позову та складністю справи, а тому підлягають стягненню з позивача на користь відповідача частково. Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу, в обсязі 24 000,00 грн. відносно ціни позову - 43 000,00 грн. не в повному обсязі відповідатиме критерію реальності та співмірності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, договір позики як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Укладений між сторонами договір є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала боргового документа (договору позики) у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач на підтвердження позовних вимог надав копію договору позики. Оригінал вказаного договору в матеріалах справи відсутній.

В судових засіданнях на вимогу суду першої інстанції оригінал договору позики наданий не був.

Слід зазначити, що вказуючи в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не було в повній мірі досліджено докази, а саме оригінал договору позики, який нібито знаходився у іншого представника позивача, скаржником не було надано такого оригіналу договору позики до апеляційної скарги, не було зазначено, чому такий договір не був вчасно долучений до матеріалів справи та не досліджений судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не довів наявності обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики, не пояснив відсутність оригіналу такого договору.

Що стосується, законності та обґрунтованості додаткового рішення ухваленого у цій справі, то слід зазначити, що суд першої інстанції врахував, що у задоволенні вимог позову відмовлено у повному обсязі, відповідачем надано достовірні докази, що підтверджують надання правничої допомоги та її вартості, і врахувавши клопотання позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, реальність та співмірність наданих адвокатських послуг, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і колегія суддів апеляційного суду, про відшкодування вказаних витрат частково у розмірі 12000,00 грн. 

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, а вимоги заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягають задоволенню частково.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу на користь відповідача, надану під час апеляційного провадження у загальному розмірі 8000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). 

З матеріалів справи встановлено, що адвокат Сердюк Р.В. представляв інтереси відповідача ОСОБА_2 в суді на підставі Договору № 687 від 11.02.2025р.; ордеру на надання правничої допомоги серія АЕ №1116465.

Відповідно до умов договору про надання правничої допомоги № 687 від 11.02.2025р. (а.с.127), факт надання адвокатом правничої допомоги клієнту підтверджується актом прийому-передачі виконаних робіт та Довідкою про підтвердження обсягу наданих послуг (п.5 Договору).

Акт прийому-передачі виконаних робіт та Довідка про підтвердження обсягу наданих послуг в суді апеляційної інстанції, на суму по 4000,00 грн. за подання відзиву на основне та додаткове рішення, надані не були. Розмір гонорару адвоката в суді апеляційної інстанції зазначеним договором, на відміну від розміру гонорару в суді першої інстанції не визначено, а квитанції до прибуткового касового ордеру надані адвокатом, підтверджують лише відповідну оплату.

Таким чином, стороною відповідача не підтверджено належними доказами (обумовленими умовами укладеного договору про надання правничої допомоги) факт надання адвокатом правничої допомоги клієнту, що є підставою для відмови у відшкодуванні відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Кокіна Артема Жановича залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 червня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Додаткове рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 серпня 2025 року у цій справі залишити без змін.

У задоволенні вимог ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Сердюка Романа Вікторовича про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 03 листопада 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С.В. Кухар

Судді:                                                                        М.С. Гончар

       Г.С. Подліянова