ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року 
м. Київ
cправа № 907/439/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратової І. Д. - головуючої, суддів - Губенко Н. М., Мамалуя О. О. 
за участю секретаря судового засідання -   Гнідобор      А.В.,

за участю представників учасників справи:
позивача - Невської І. В. (адвоката)
відповідача - Бондарєвої О. С. (адвоката)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Байрацького Володимира Володимировича

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.12.2022 
(суддя Андрейчук Л.В.)
та постанову Західного апеляційного господарського суду
(головуючий -   Орищин Г. В., судді: Галушко Н. А., Желіка М. Б.)
від 24.04.2025

у справі за позовом   Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід"
до   Фізичної особи-підприємця Байрацького Володимира Володимировича
про   стягнення 2 044 607,68 грн.

Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1. У липні 2022 року Благодійна організація "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" (далі - позивач, Благодійна організація) звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Байрацького Володимира Володимировича (далі - відповідач, скаржник, ФОП Байрацький В. В.) про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 2   044 607,68 грн.

2. Позов обґрунтовано тим, що за платіжними дорученнями позивачем було перераховано відповідачу кошти, як оплату за запчастини, які останній мав поставити для подальшої передачі Збройним силам України. Оскільки письмового договору купівлі - продажу товару між сторонами не було укладено, товар на суму проведеної оплати відповідачем поставлений не був, позивач від укладеного правочину відмовився, а тому просить стягнути безпідставно збережені кошти у розмірі 2   044 607,68 грн, з яких 2   033 410,00 грн основного боргу та 11 197,68 грн відсотків за користування чужими коштами.

Фактичні обставини справи, установлені судами

3. Благодійна організація "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід", зареєстрований та здійснює свою діяльність з 01.04.2022, з метою забезпечення потреб Збройних сил України за рахунок благодійних внесків. 

4. Позивач є неприбутковою організацією та здійснює свою діяльність у відповідності до Закону України "Про благодійну діяльність та благодійні організації". Позивач здійснює свою діяльність виключно за рахунок благодійних внесків фізичних та юридичних осіб. Одним із основних видів діяльності позивача є придбання автомобілів для військових, здійснення їх ремонту у разі потреби та доставка на місце дислокації.

5. У зв`язку із численними запитами військових частин на забезпечення автотранспортом, Фонд здійснює безперервний пошук осіб, що мають змогу на оплатній або безоплатній основі поставити автомобілі та, у разі потреби, здійснити їхній ремонт.

6. Таким чином, через мережу інтернет волонтерами Фонду був знайдений ФОП Байрацький В.В., який пообіцяв поставити запчастини для ремонту автомобілів для ЗСУ.

7. На підставі платіжних доручень за № 3 від 12.04.2022 на суму 1 000 000,00 грн, за № 10 від 17.04.2022 на суму 420 210,00 грн, за № 12 від 20.04.2022 на суму 452 200,00 грн, за № 15 від 22.04.2022 на суму 161 000,00 грн, позивач здійснив перерахування відповідачу грошових коштів загалом на суму 2 033 410,00 грн.

8. За твердженнями позивача, письмового договору купівлі - продажу товару між сторонами укладено не було, товар на суму проведеної оплати відповідачем поставлений не був, грошові кошти не повернуто, що слугувало підставою для звернення Фонду до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
Рух касаційної скарги

9. 07.12.2022 Господарський суд Закарпатської області ухвалив рішення, яким позовні вимоги задовольнив частково; стягнув з ФОП Байрацького В. В. на користь Благодійної організації 2   033 410,00 грн основного боргу та 30 501,15 грн судового збору; в іншій частині позову відмовив.

10. Місцевий господарський суд виходив з того, що жодних договорів у формі єдиного письмового документу сторони не укладали, відсутні й окремі листи-домовленості щодо наявності зобов`язань, які б носили цивільно-правовий характер. Наданими позивачем платіжними дорученнями доведено, що ним на рахунок відповідача було перераховано грошові кошти у сумі 2   033 410,00 грн за поставку запчастин для ремонту автомобілів, тому враховуючи відсутність доказів укладання між сторонами договору або надання відповідачем послуг на  вказану суму, відповідач зобов`язаний повернути перераховані позивачем грошові кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, як такі, що збережені після припинення існування правової підстави. У частині стягнення 3% річних за період з 23.04.2022 по 28.06.2022 в розмірі 11 197,68 грн суд відмовив, оскільки встановив відсутність між сторонами договірних відносин та відсутність вимоги позивача про повернення відповідачем грошових коштів.

11. 12.09.2023 Західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасував і ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову, здійснив розподіл судових витрат.

12.  27.03.2024 Верховний Суд ухвалив постанову, якою постанову суду апеляційної інстанції скасував, а справу передав на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду.

13. Під час нового розгляду цієї справи Західний апеляційний господарський суд 08.08.2024 ухвалив постанову, якою скасував рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.12.2022 та прийняв нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив; здійснив розподіл судових витрат.

14. 12.12.2024 Верховний Суд ухвалив постанову, якою постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.08.2024 у цій справі скасував, а справу передав на новий розгляд до апеляційного господарського суду.

15. Під час нового розгляду цієї справи 24.04.2025 Західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.12.2022 залишив без змін, судові витрати поклав на відповідача.

16. Суд апеляційної інстанції, приймаючи до уваги вказівки Верховного Суду, наведені у постановах у цій справі, дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм чинного законодавства та встановлених обставин справи.

17. Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що:

-  відповідач не був позбавлений можливості надання заперечень з приводу предмета спору та доказів, які мають значення для розгляду справи по суті. Відтак, в даному випадку, звертаючись до суду апеляційної інстанції, відповідач не навів достатніх правових підстав для долучення додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду справи, зокрема, не обґрунтував наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції, не довів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від заявника, відтак такі докази не приймаються судом апеляційної інстанції;

- в матеріалах справи відсутні, а сторонами, в межах визначених процесуальних строків, суду не подані жодні документи, які б з достовірністю свідчили про існування між сторонами цього спору правовідносин, які виникли з договору купівлі-продажу (поставки), в тому числі й шляхом укладення такого у спрощеній формі, або про наявність інших зобов`язань, які мають цивільно-правовий характер;

- позивач надав суду оригінали платіжних доручень за № 3, 10, 12 та 15, якими він підтверджує перерахування на рахунок відповідача грошових коштів у сумі 2 033 410,00 грн за поставку запчастин для ремонту автомобілів. Відповідач не спростував доводи позивача та не надав суду доказів на підтвердження поставки автомобілів, чи запчастин до автомобілів, чи доказів повернення коштів у розмірі 2 033 410,00 грн, чи доказів, які б мали значення для іншого вирішення спору;

- з урахуванням відсутності в матеріалах справи доказів укладення між сторонами договору або надання відповідачем послуг на суму 2 033 410,00 грн, вказані кошти підлягають поверненню відповідачем на користь позивача на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які такі, що збережені після припинення існування правової підстави.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та підстава (підстави) відкриття касаційного провадження. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та викладені у відзиві на касаційну скаргу. Рух справи

18. 09.06.2025 ФОП Байрацький В. В. подав до Верховного Суду через систему "Електронний суд" касаційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції від 07.12.2022 та постанову суду апеляційної інстанції від 24.04.2025 скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

19. На виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає випадки, передбачені пунктами 1 та 4 частини другої статті 287 цього Кодексу.

20. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1  частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що обставини, на які посилається позивач, виключають можливість суду застосовувати як положення статті 1212 Цивільного кодексу України, так і положення статті 693 цього Кодексу, позовна заява є необґрунтованою і не підлягала задоволенню у зв`язку із недоведеністю позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій не застосували норми статей  509, 627, 638, 1011- 1013 Цивільного кодексу України про зобов`язання, свободу договору, письмову форму (включно з електронною) та договір комісії, і не врахували висновки, викладені у постановах, зокрема:
- Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19 (пункт 81), від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21 (пункт 9.58), від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (пункти 41,43), що певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс; 
- Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/9055/17, від 16.08.2019 у справі № 916/1701/18, щодо застосування статті 1212 Цивільного кодексу України; 
- Верховного Суду від 17.04.2025 у справі № 127/12240/22 (аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.08.2021 у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11.01.2023 у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22), щодо  повернення безпідставно набутих грошових коштів;
- Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 (пункт 10.28), Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18(910/4866/21) в пункті 76.1 та від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц, від 04.08.2021 у справі № 185/446/18, щодо добросовісності відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України;
- Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19 та Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц, від 04.08.2021 у справі № 185/446/18, щодо доктрини "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки).

21. В обґрунтування підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди порушили норми процесуального права, зокрема, статті 2, 13, 42, 73 - 77, 80, 86, 202, 236, 269, 273, 315 ГПК України, оскільки не забезпечили змагальність, не дослідили надані відповідачем докази, у т.ч. електронне листування (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України), й необґрунтовано відхилили клопотання відповідача від 02.08.2022, від 03.11.2022, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України). Скаржник посилається на постанови Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 20.01.2021 у справі № 916/759/20, від 07.06.2023 у справі № 926/848/22, висновки в яких, на його думку, не враховані судом апеляційної інстанції.

22. Скаржник також зазначає, що суд першої інстанції не дотримався вимог господарського процесуального законодавства щодо належного повідомлення учасника справи - відповідача, не вжив заходів для виконання вимог статей 120, 242 ГПК України щодо повідомлення відповідача про день час та місце слухання справи в суді першої інстанції в альтернативний спосіб на його офіційну електронну адресу або за допомогою смс-повідомлення, не забезпечив можливості реалізувати надані йому законом права, оскільки розглянув справу за його відсутності, без повідомлення належним чином про дату, час і місце судового засідання, чим, окрім іншого, порушив і вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступу до правосуддя, та вимоги частини п`ятої статті 13 ГПК України.

23. Верховний Суд ухвалою від 18.06.2025 відкрив касаційне провадження у справі та призначив до розгляду касаційну скаргу.

24. Розпорядженням В.о. заступника керівника апарату-керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 07.07.2025 № 32.2-01/1421   у зв`язку з відпусткою судді Вронської Г.О. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

25.   Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2025 для розгляду справи № 907/439/22 визначено склад колегії суддів: Кондратова І. Д. (головуюча), Бакуліна С. В., Губенко Н. М.

26. Розпорядженням Заступника керівника апарату-керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 23.07.2025  № 32.2-01/1629 у зв`язку з відпусткою судді Бакуліної С. В. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

27.   Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2025 для розгляду справи № 907/439/22 визначено склад колегії суддів: Кондратова І. Д. (головуюча), Губенко Н. М., Мамалуй О. О.

28. 10.07.2025 Благодійною організацією подано відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

29.   Відзив мотивовано таким:

- відповідач не довів наявність правової підстави для утримання коштів, тому його
доводи про безпідставність позовних вимог є необґрунтованими і спростованими
матеріалами справи;

-   матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідача про судові
засідання: направлення судових повісток за юридичною адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі (ЄДР), що відповідає вимогам статті 120 ГПК України, а також до їх електронних кабінетів;

- як встановлено в оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду та неодноразово наголошувалось Верховним Судом, відповідач не скористався наданим йому правом надати суду відзив на позов, хоча був повідомлений своєчасно та належним чином про судовий розгляд справи;

- суди правомірно відмовили у прийнятті доказів, поданих лише на стадії апеляції, без пояснень, чому ці докази не подавалися раніше. Такий підхід прямо узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду від 18.06.2020 у справі № 909/965/16;

- у цьому провадженні скаржник, фактично, не наводить жодного обґрунтування порушення норм права, а натомість намагається: переконати суд у невірності висновків, зроблених судами попередніх інстанцій; нав`язати альтернативне тлумачення доказів, поданих до справи; ігноруючи водночас межі касаційного оскарження. Такі дії суперечать цілям та процесуальним повноваженням касаційного перегляду, визначеним Господарським процесуальним кодексом України.

Позиція Верховного Суду
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосоване законодавство

30. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

31. Здійснюючи касаційне провадження Суд зазначає таке.

32. Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

33. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

34. Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 ЦК України.

35. Згідно з частинами першою, другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 

36. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

37. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

38. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

39. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

40. Верховний Суд у постанові від 25.01.2018 у справі № 910/11210/16 зробив правовий висновок з питання застосування статті 1212 ЦК України, згідно з яким конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

41. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

42. Таким чином, зі змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв`язку тим, що виконання зобов`язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 по справі № 910/9055/17.

43. Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

44. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

45. Згідно з частиною першою статті 202, статтею 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

46. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

47. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

48. Згідно з положеннями статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

49. Судами попередніх інстанцій встановлено, що будь-яких договорів у формі єдиного письмового документу сторонами не укладалося, відсутні й окремі листи-домовленості щодо наявності зобов`язань, які б носили цивільно-правовий характер.

50. Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно з наданими позивачем оригіналами платіжних доручень № 3 від 12.04.2022 на суму 1 000 000,00 грн, № 10 від 17.04.2022 на суму 420 210,00 грн, № 12 від 20.04.2022 на суму 452 200,00 грн, № 15 від 22.04.2022 на суму 161 000,00 грн - підтверджується те, що позивачем на рахунок відповідача було перераховано грошові кошти у сумі 2 033 410,00 грн за поставку запчастин для ремонту автомобілів.

51. При цьому, дослідивши докази у справі, суди дійшли висновку, що відповідач не спростував доводи позивача, не надав суду докази на підтвердження поставки, чи докази повернення коштів у розмірі 2 033 410,00 грн, чи докази, які б мали значення для іншого вирішення спору. 

52. Враховуючи вищенаведене, за відсутності у матеріалах справи доказів укладання між сторонами договору або надання відповідачем послуг на суму 2 033 410,00 грн, обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що відповідач зобов`язаний повернути перераховані позивачем грошові кошти у зазначеному розмірі на підставі частини першої статті 1212 ЦК України, як такі, що збережені після припинення існування правової підстави.

53. Також, колегія суддів зазначає, що 12.12.2024 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у цій справі ухвалив постанову, якою касаційну скаргу Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" задовольнив частково; постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.08.2024 у справі № 907/439/22 скасував, а справу передав на новий розгляд до апеляційного господарського суду.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції встановив, що провадження у справі було відкрито 08.07.2022 підготовче засідання закрито 03.11.2022, тобто протягом чотирьох місяців суд розглядав справу. Відповідачем неодноразово подавались клопотання про продовження строку підготовчого засідання та надання доказів в обґрунтування заперечень на позов. Судом продовжувався такий строк, розгляд справи відкладався неодноразово. Встановлюючи винятковість обставин у даному випадку судом апеляційної інстанції не було досліджено належним чином процесуальних обставин справи та неможливість подання відповідачем доказів протягом розгляду справи, висновки апеляційного суду ґрунтувались лише на встановлених апеляційним судом порушеннях судом першої інстанції положень процесуального законодавства при прийнятті ухвали від 30.11.2024. Так, касаційний суд звернув увагу на те, що відповідач не скористався наданим йому правом надати суду відзив на позов, хоча був повідомлений своєчасно та належним чином, а тому суд першої інстанції у рішенні зробив висновок, що відповідач не був позбавлений можливості надання заперечень з приводу предмета спору та доказів, які мають значення для розгляду справи по суті, і в цьому випадку, звертаючись до апеляційного господарського суду, відповідач не навів достатніх правових підстав для долучення додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду справи, зокрема, не обґрунтував наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції, не довів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від заявника.

Скеровуючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд вказав, що приймаючи беззаперечно докази, подані відповідачем, апеляційним судом не було враховано в повній мірі вищезазначених положень процесуального законодавства та вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 27.03.2024, про необхідність встановлення обставини щодо правомірності підстав набуття відповідачем коштів, на підставі належних та допустимих доказів, з урахуванням вимог статті 269 ГПК України, та того, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості, відповідно до статті 1212 ЦК України.

Крім цього, суд касаційної інстанції зазначив, що встановлюючи обставини укладення сторонами саме договору комісії, апеляційний суд належним чином та на підставі належних і допустимих доказів не встановив, чи сторонами чітко конкретно погоджено всі істотні умови, притаманні саме цьому виду договору. Так, суд апеляційної інстанції не зазначив, що сторонами погоджено конкретне майно (товар) із зазначенням всіх необхідних ознак для такого майна, як і не зазначив, що сторонами чітко і однозначно погоджено і ціну такого предмету договору.

54. Відповідно до частини п`ятої статті 310 ГПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

55. Під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що долучені в апеляційній інстанції докази, представник відповідача надіслала на офіційну електронну адресу Господарського суду Закарпатської області 07.12.2022 (вх ГСЗО за №02.3.1-021/6707/22 від 07.12.2022).

56. Статтею 80 ГПК України унормовано, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк, суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

57. Вирішення питання щодо поновлення строку на вчинення процесуальних дій перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак такі повноваження не є необмеженими. У тому випадку, коли у встановлений законом строк учаснику справи виконати певні процесуальні дії не є можливим, оскільки саме у нього виникли обставини, які перешкоджають їх реалізації, у такого учасника виникає унормована законом можливість ініціювати поновлення процесуального строку, у спосіб звернення до суду із заявою, в якій має бути наведено причини пропуску строку; суд же лише має здійснити оцінку причин пропуску строку, наведених заявником, на предмет їх поважності. Інший підхід порушував би принципи диспозитивності та змагальності (пункт 3.3 постанови Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 918/604/23).

58. Відповідно до частин першої, другої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 269 ГПК України).

59. Прийняття апеляційним судом доказів без встановлення й оцінки обов`язкових за частиною третьою статті 269 ГПК України передумов, крім порушення відповідних процесуальних приписів, матиме наслідком недотримання принципів рівності учасників процесу і змагальності сторін, принципу правової визначеності в аспекті однозначності та передбачуваності правозастосування.

60. Судом апеляційної інстанції встановлено, що обґрунтовуючи причини неподання доказів при розгляді справи у першій інстанції, представниця відповідача покликалася на свою хворобу та хворобу членів її родини, запізнення адвоката з поважних причин до судових засідань, тощо. Водночас, провадження у справі було відкрито 08.07.2022, підготовче засідання закрито 03.11.2022, тобто протягом чотирьох місяців суд розглядав справу. Відповідачем неодноразово подавались клопотання про продовження строку підготовчого засідання та надання доказів в обґрунтування заперечень на позов; судом такий строк продовжувався, а розгляд справи неодноразово відкладався. 

61. Відповідно до частини четвертої статті 80 ГПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

62. Як встановлено в оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду та неодноразово наголошувалось Верховним Судом, відповідач не скористався наданим йому правом надати суду відзив на позов, хоча був повідомлений своєчасно та належним чином про судовий розгляд справи.

63. Частиною другою статті 14 ГПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

64. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 13 ГПК України).

65. Тому правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, про те, що відповідач не був позбавлений можливості надання заперечень з приводу предмета спору та доказів, які мають значення для розгляду справи по суті.

66. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції в цьому випадку дотримався положень частини п`ятої статті 310 ГПК України, врахував висновки Верховного Суду викладені у постанові від 12.12.2024 у цій справі та дійшов обґрунтованого висновку про те, що звертаючись до суду апеляційної інстанції, відповідач не навів достатніх правових підстав для долучення додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду справи, зокрема, не обґрунтував наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції, не довів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від заявника, відтак такі докази не прийняті судом апеляційної інстанції.

67. Наведеним спростовуються аргументи скаржника заявлені з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої 287 ГПК України про те, що суди порушили норми процесуального права, зокрема, статті 2, 13, 42, 73 - 77, 80, 86, 202, 236, 269, 273, 315 ГПК України, з посиланням на те, що суди не забезпечили змагальність, не дослідили надані відповідачем докази, у т.ч. електронне листування, й необґрунтовано відхилили клопотання відповідача від 02.08.2022, від 03.11.2022, які мають значення для правильного вирішення справи та не врахували при цьому правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 20.01.2021 у справі № 916/759/20, від 07.06.2023 у справі № 926/848/22.

68. Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої 287 ГПК України Верховний Суд зазначає таке.

69. Щодо доводів скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 14.08.2018 у справі № 910/9055/17, від 16.08.2019 у справі № 916/1701/18, від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20, від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18(910/4866/21), від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц, колегія суддів зазначає наступне.

Проаналізувавши зміст наведених постанов Верховного Суду за критеріями подібності, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за змістовним критерієм. Відтак, правовідносини у вказаних справах та у справі, що переглядається, не є релевантними за критеріями подібності. 

У вказаних постановах Верховного Суду предметом розгляду були спори про визнання недійсними рішень загальних зборів співвласників підприємства; про визнання грошових вимог у справі про банкрутство; про стягнення передоплати за договором поставки; про зобов`язання звільнити з під арешту та закрити рахунки та визнати договір припиненим; про зобов`язання здійснити поставку товару і стягнення неустойки; про стягнення заборгованості за договором підряду; про стягнення заборгованості за договором та неповернення авансового платежу; про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним; про визнання недійсними результатів електронних торгів, акту державного виконавця, свідоцтва про придбання майна, витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна, визнання права власності; про визнання відмови від спадщини недійсною, частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстраційного посвідчення та визнання майна спадковим.

З наведеного убачається, що у вказаних справах предмет спору та зміст правовідносин є відмінними від справи № 907/439/22.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні правовідносини).

Не можна посилатись на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

До того ж алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичні обставини у справі, що формуються, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Відтак, на висновки у наведених постановах Верховного Суду скаржник послався, виокремивши їх із контексту вказаних судових рішень, не урахувавши викладених в рішеннях правових позицій Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору, в контексті досліджуваних судами у справі № 907/439/22 доказів та встановлених фактичних обставин.

70. Щодо доводів скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17.04.2024 у справі № 127/12240/22, від 04.08.2021 у справі № 185/446/18, колегія суддів зазначає наступне.

У вказаних постановах Верховного Суду предметом розгляду були спори про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Проаналізувавши зміст наведених постанов Верховного Суду (на які посилається скаржник), за критеріями подібності, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, колегія суддів дійшла висновку про подібність предметів спору у вказаних справах за змістовним критерієм. 

71. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, Верховний Суд у постанові від 17.04.2024 у справі № 127/12240/22 зазначив про те, що позивач сплатив відповідачеві кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме півроку, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 37 платежів. У призначеннях платежу позивач зазначав поповнення карткового рахунку відповідача. 

72. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, Верховний Суд у постанові від 04.08.2021 у справі № 185/446/18 зазначив про те, що з серпня 2017 року до грудня 2017 року позивач зі свого рахунку здійснював періодичне перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідачки окремими платежами на загальну суму 1 330 000,00 грн, цільове призначення платежів не зазначено. У судовому засіданні відповідачка та її представник підтвердили факт переведення вказаних коштів позивачем на її особистий рахунок. Витягом з рахунку відповідачки підтверджено отримання коштів з рахунку позивача, та цілі, на які витрачалися кошти. При визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

73. Натомість у справі, що розглядається судами встановлено, що згідно з наданими позивачем оригіналами платіжних доручень № 3 від 12.04.2022 на суму 1 000 000,00 грн, № 10 від 17.04.2022 на суму 420 210,00 грн, № 12 від 20.04.2022 на суму 452 200,00 грн, № 15 від 22.04.2022 на суму 161 000,00 грн - підтверджується те, що позивачем на рахунок відповідача було перераховано грошові кошти у сумі 2 033 410,00 грн за поставку запчастин для ремонту автомобілів.

74. Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

75. Згідно   зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України     кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

76. Відповідно до частини першої     статті 77 Господарського процесуального кодексу України     обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

77. Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України     наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

78. Відповідно до   статті 86 Господарського процесуального кодексу України     суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

79. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

80. Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №   233/2021/19.

81. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні правовідносини).

82. Водночас, касаційний суд вказує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди попередніх інстанцій, посилаючись на норму права, застосували її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачили тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, яка є подібною до справи, що розглядається Судом.

83. Не можна посилатись на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

84. До того ж алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичні обставини у справі, що формуються, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

85. При цьому, наведені аргументи скаржника фактично зводяться до намагання встановити нові обставини, здійснити переоцінку доказів та прохання надати нову оцінку доказам у справі, що в силу вимог  статті 300 Господарського процесуального кодексу України виходить за межі повноважень Верховного Суду. 

86. Відтак, на висновки у наведених постановах Верховного Суду скаржник послався, виокремивши їх із контексту вказаних судових рішень, не урахувавши викладених в рішеннях правових позицій Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору, в контексті досліджуваних судами у справі № 907/439/22 доказів та встановлених фактичних обставин.

87. Щодо доводів скаржника про те, що суд першої інстанції не дотримався вимог господарського процесуального законодавства щодо належного повідомлення учасника справи - відповідача, не вжив заходів для виконання вимог статей 120, 242 ГПК України щодо повідомлення відповідача про день час та місце слухання справи в суді першої інстанції в альтернативний спосіб на його офіційну електронну адресу або за допомогою смс-повідомлення, Верховний Суд зазначає таке.

Ухвалою суду від 08.07.2022 відкрито провадження у справі постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 02.08.2022.

02.08.2022 представник відповідача подавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи та просив надати йому можливість ознайомитись з матеріалами справи в підсистемі "Електронний суд".

06.09.2022 представник відповідача подавав до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Наведені обставини, а також те, що суд першої інстанції здійснював повідомлення представника відповідача шляхом направлення ухвал суду на повідомлену ним адресу електронної пошти в сукупності свідчить про обізнаність представника відповідача про рух справи. 

Відповідно до частини третьої статті 120, частини сьомої статті 242 ГПК України, якщо про розгляд справи повідомлений представник, то вважається, що повідомлена й особа, яку він представляє.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у цій справі ухвалено 07.12.2022, тобто майже через 5 місяців після відкриття провадження у справі, та більше ніж через 4 місяця з дати подання представником відповідача першого клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

З наведеного убачається, що відповідач мав достатньо часу для забезпечення належного представництва своїх інтересів в суді.

При цьому, сторони не обмежені в кількості уповноважених представників для представництва їх інтересів у судах.

88. З огляду на викладене, наведені доводи скаржника визнаються судом безпідставними та необґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

89. Пунктом 1 частини      першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

90. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 Господарського процесуального кодексу України).

91. З огляду на наведене, Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.12.2022 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 у справі № 907/439/22 без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для їх скасування.

Судові витрати

92. Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника. 

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В :

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Байрацького Володимира Володимировича залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.12.2022 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 у справі № 907/439/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                         І. Кондратова

Судді                                                                                                   Н. Губенко

                                                                                                            О. Мамалуй