Справа № 134/2284/21
Провадження № 22-ц/801/2212/2025
Категорія: 46
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року	Справа № 134/2284/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Оніщука В. В., Рибчинського В. П.,
з участю секретаря судового засідання: Ходакової М. Г.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 травня 2022 року, постановлене під головуванням судді Зарічанського В. Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого. Зазначала, що 2 грудня 2020 року, близько 12 години 50 хвилин, ОСОБА_2 , здійснюючи керування автомобілем марки "VOLVO XC70", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", на 309 км - 400 м автодороги М 12 сполученням "Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка", неподалік села Подільське Летичівського району Хмельницької області, рухаючись зі сторони міста Хмельницького скоїв зіткнення із зустрічним автомобілем марки "ВАЗ 21099", реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , якого він об`єктивно міг виявити перед початком виконання маневру обгону.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля марки "ВАЗ 21099", реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження ,від яких загинув на місці пригоди.
Станом на дату подання позову у Летичівському районному суді Хмельницької області перебувають матеріали справи №678/392/21 щодо відповідача, який обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.
Внаслідок смерті ОСОБА_4 в результаті вищевказаної ДТП, їй, як матері було завдано моральної шкоди , у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача.   
Внаслідок загибелі сина, незважаючи на те, що пройшов вже деякий час, вона так і не змирилась, з тим, що вона втратила рідну дитину, свого сина. Загиблий перебував у досить тісних родинних зв`язках з матір`ю. Втрата сина несе непоправну втрату та глибокі страждання, які будуть переслідувати її усе подальше життя. Важко описати ту біль і розпач, яку вона відчуває і досі. Після смерті сина у неї досить суттєво погіршився стан її здоров`я. Загиблий часто сниться, через що остання втратила нормальний, спокійний сон, часто просинається вночі. Через постійне недосипання та постійний стресовий стан, вона відчуває постійну втому, а також моральну і фізичну виснаженість. Вона часто плаче через втрату сина, особливо, коли в її поле зору попадають особисті речі загиблого, знов і знов її поглинають емоції розпачу розгубленості та відчуття втрати. Загиблий досить багато свого часу проводив з матір`ю. Він був невід`ємною частиною її життя. Трагічна смерть сина, кардинально змінила її життя. Вона втратила найдорожчу людину, ту, в яку протягом усього свого спільного життя вкладала свою материнську любов та опіку. Зокрема, сам факт втрати своєї дитини є вкрай неприйнятним та вніс непоправимі зміни в подальше її життя, що відобразились моральних стражданнях та погіршенні її здоров`я. Адже тепер вона не може розраховувати на його допомогу та підтримку. Вона вже не зможе провести спільно час, як це було раніше.
Від позивача наче раптово відібрали увесь сенс її життя, опору та надію. Вона вже більше не зможе отримувати задоволення від життя. Для неї смерть сина поділила життя на два етапи: до і після його смерті. Повернення її до звичного ритму життя вже не є можливим, а відновлення її психологічного стану потребують значних зусиль та коштів. Просила суд стягнути із ОСОБА_2 на її користь 150000 грн моральної шкоди , завданої смертю сина.                  
Заочним рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 травня 2022 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150 000 грн. моральної шкоди, завданої смертю сина ОСОБА_4 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене рішення суду скасувати через неправильну оцінку судом доказів і невірно встановлені обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про відмову задоволенні позову. Вказує, що суд не врахував те , що час подачі позову вироку у кримінальній справі не було. Його вина у вчиненні ДТП не встановлена, тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди ,є завищеним та не відповідає вимогам розумності та справедливості. Вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачу має складати 40000 грн.
Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 2 грудня 2020 року, близько 12 години 50 хвилин, ОСОБА_2 , здійснюючи керування автомобілем марки "VOLVO XC70", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", на 309 км - 400 м автодороги М 12 сполученням "Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка", неподалік села Подільське Летичівського району Хмельницької області, рухаючись зі сторони міста Хмельницького скоїв зіткнення із зустрічним автомобілем марки "ВАЗ 21099", реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 ,.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, під  час  зіткнення  транспортних  засобів, що  сталась ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ОСОБА_4  помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. 
Станом на дату подання позову у провадженні Летичівського районного суду Хмельницької області перебувають матеріали провадження №678/392/21 щодо ОСОБА_2 , який обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.   
З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 15.08.1975 року вбачається, що позивачка є матір`ю ОСОБА_4 .   
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що внаслідок смерті ОСОБА_4 в результаті вищевказаної ДТП, позивачу, як матері було завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача, якому належить транспортний засіб "VOLVO XC70", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ". 
Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
У суді апеляційної інстанції представником позивача було надано копію вироку Летичівського районного суду, яким ОСОБА_2 було визнано винним за ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання ,а також 
ОСОБА_2 вирок суду не оскаржував, проте апеляційне провадження, відкрите за апеляційними скаргами прокурора і потерпілих , було зупинене Хмельницьким апеляційним судом до закінчення перебування на службі ОСОБА_2 в ЗСУ .
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що час подачі позову вироку у кримінальній справі не було; вина відповідача у вчиненні ДТП не встановлена, тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні, не заслуговують на увагу виходячи з наступного. 
У статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У частинах 1,2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до вимог ч.ч.2.5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, пов`язану із джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок обставин непереборної сили або умислу потерпілого.
Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.
Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 336/3665/16-ц (провадження № 61-44173св18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21 (провадження № 61-4095св22).
Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами і доповненнями) під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.
У постанові Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 344/9800/20 (провадження № 61-10605св23) зроблено висновок, що «обов`язок відшкодувати завдану шкоду, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача незалежно від наявності вини».
Як вбачається з довідки Управління патрульної поліції У Хмельницькій області від 05 лютого 2021 року автомобілем марки "VOLVO XC70", реєстраційний номер " НОМЕР_1 " належить ОСОБА_2 , тому він має відповідати за шкоду завдану вналідок дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від вини, у відповідності до ст. 1187 ЦК України. 
Доводи апеляційної скарги про те, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є завищеним та не відповідає вимогам розумності та справедливості не заслуговують на увагу виходячи з наступного.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
Врахувавши наведені вище вимоги закону, оцінивши характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань перенесених ОСОБА_5 , яка втратила  сина, неможливість поновити попереднє становище внаслідок його загибелі, а також істотність вимушених змін у їх житті і наслідків, що настали та негативно позначилися на її моральному стані, суд першої інстанції, керуючись вимогами розумності, виваженості та справедливості, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 150000  грн є достатнім, співмірним та справедливим, хоча і має суто умовний вираз, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а в основному зводяться до невірного тлумачення норм матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.
Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до підпункту "в" п. 4 ч. 1 ст .382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
       Заочне  рішення  Крижопільського  районного  суду  Вінницької  області  від 12  травня  2022  року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.
Головуючий                                                         С. Г. Копаничук 
судді:                                                                   Л. О. Голота 
                                                                          В. П. Рибчинський