12.11.25
22-ц/812/1768/25

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 року м. Миколаїв 
        
справа №490/7044/16-ц
провадження №22-ц/812/1768/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Колосовою О. М.,
за участі представника відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2025 року, ухвалене о 16 год 44 хв під головуванням судді Гуденко О. А. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовував наступним.
Позивач зазначав, що він 08 серпня 2015 року надав ОСОБА_3 у борг 2500 доларів США до 01 січня 2016 року, що підтверджується розпискою від 08 серпня 2015 року.
Відповідач свої зобов`язання у вказаний в розписці строк не виконав.
11 січня 2016 року позивач звернувся до ОСОБА_3 з письмовою претензією, в якій запропонував повернути кошти до 01 березня 2016 року з вказівкою на місце виконання зобов`язання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .
У відповіді на претензію відповідач погодився повернути кошти, але не одразу, а частками, у зв`язку із фінансовими труднощами (1000 доларів США в строк до 01 квітня 2016 року та 1500 доларів США в строк до 01 червня 2016 року). 
Між тим, кошти повернуті не були.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 62 100 грн, що станом на 07 липня 2016 року було еквівалентно 2500 дол. США.
08 жовтня 2024 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача борг у розмірі 2500 доларів США, що еквівалентно 102 964,75 грн.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

Відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначаючи, що 08 серпня 2015 року ним дійсно було написано розписку, проте реальних коштів від позивача він не отримував. Розписка була надана позивачу як гарантія розрахунку за договором купівлі-продажу автомобіля марки BMW 330d, 2004 року випуску, номерний знак Республіки Придністров`я НОМЕР_1 , укладеного між позивачем та відповідачем 08 серпня 2015 року, про що свідчить розписка від цієї ж дати надана ОСОБА_2 ОСОБА_3 про передачу 5000 доларів США за придбання автомобіля марки BMW 330d.
2500 доларів США ОСОБА_3 протягом року перерахував на картковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я цивільної дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_4 . Таким чином, Відповідач повністю виконав грошові зобов`язання перед позивачем за придбання автомобіля. 
Між тим, автомобіль марки BMW 330 d, за який відповідач повністю розрахувався з позивачем, так і не перейшов у власність відповідача і залишився у користуванні позивача і власності ОСОБА_5 . 
На момент отримання від відповідача 5000 доларів США за автомобіль марки BMW 330d позивач не був власником вказаного автомобіля, та не мав законного права його відчужувати. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу він належав ОСОБА_5 . 
Що стосується наявної в матеріалах справи відповіді на претензію позивача, то відповідач вказував, що її не підписував та позивачу не направляв.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 було задоволено.
З ОСОБА_3 було стягнуто на користь ОСОБА_2 суму боргу за позиковим зобов`язанням у розмірі 62 100 грн, а також 621 грн судового збору.
Ухвалою суду від 26 червня 2024 року поновлено пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 жовтня 2016 року. Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2016 року скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду мотивовано відсутністю між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи із змісту ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки фактично гроші у розмірі 2500 доларів США у борг відповідачу позивачем не передавалися. У сторін, на думку суду, наявна зовсім інша правова природа правовідносин, а саме зобов`язання відповідача виникли не з договору позики, а з договору купівлі-продажу рухомого майна. Що стосується посилання позивача на новацію зобов`язання, то суд вказав, що немає підстав для її застосування, оскільки ОСОБА_2 фактично не укладав та не мав правових підстав укладати з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу автомобіля. Оскільки у ОСОБА_3 не виникло первісне зобов`язання щодо оплати позивачу вартості автомобіля, то у ОСОБА_2 відсутнє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання в порядку новації.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2   подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначав, що у 2015 році з відповідачем уклав усний договір купівлі – продажу автомобіля марки BMW 330d за 7500 доларів США. Вони домовилися, що він передає відповідачу автомобіль, а останній більшу частину вартості автомобіля у сумі 5000 доларів США. 2500 доларів США відповідач зобов`язався сплатити до 01 січня 2016 року, про що складено розписку. Проте відповідач своїх зобов`язань не виконав. Позивач зазначив, що між ним та відповідачем склалися правовідносини з новації зобов`язання.

Доводи інших учасників справи

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до розписки від 08 серпня 2015 року, яку написано власноруч ОСОБА_3 , що відповідач визнав в судовому засіданні в суді першої інстанції, ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_2 2500 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 січня 2016 року.
08 серпня 2015 року ОСОБА_2 написав розписку, що він отримав від ОСОБА_3 5000 доларів США в рахунок оплати за автомобіль BMW 330d.
Згідно з дублікатом свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 від 09.08.2014 автомобіль марки BMW 330d, 2004 року випуску, колір – темно-синій металік, номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_4 належить ОСОБА_5 .
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 26 травня 2016 року №0000000660081743 в період з 06 серпня 2015 року до 31 березня 2016 року ОСОБА_3 було перераховано на рахунок ОСОБА_4 в загальному розмірі 24 286 грн. Вказаний факт ОСОБА_2 визнав, зазначивши, що саме він надав відповідачу банківський рахунок ОСОБА_4 для перерахування коштів за автомобіль. Однак, вказав, що повернення боргу ОСОБА_4 , яка була його цивільною дружиною, не підтверджує виконання боргового зобов`язання, тому що відповідач повинен був віддати борг йому.
Згідно з поясненнями сторін у березні 2016 року ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_3 обміняти автомобіль BMW 330d, 2004 року випуску номерний знак  НОМЕР_1  на автомобіль BMW Х5 номерний знак  НОМЕР_5  з доплатою у  розмірі 7800 доларів США. 13 березня 2016 року відповідач передав позивачу автомобіль BMW 330d, 2004 року номерний знак НОМЕР_1 , ключі від нього, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та 7800 доларів США, отримавши від позивача автомобіль BMW Х5 номерний знак НОМЕР_5 , ключі від нього, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.
З ухвали слідчого судді Центрального районного суду  м.Миколаєва випливає, що 28 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до поліції з заявою про заволодіння його автомобілем BMW Х5 номерний знак НОМЕР_5 . Оскільки номер шасі автомобіля мав ознаки підробки, то на автомобіль було накладено арешт з поміщенням автомобіля на спеціальний майданчик. 
На замовлення ОСОБА_3 було проведено трасологічне дослідження автомобіля BMW Х5 номерний знак НОМЕР_5 . Згідно з його висновками ідентифікаційний номер автомобіля змінювався шляхом видалення номерної наклейки і елементів первинних знаків номера на номерній площадці кузова та подальшого нанесення кустарним способом видимих знаків «WBAFF010X0LY93362». При комплексному дослідженні виявлено знімний вузол із заводським носієм даних, що належить автомобілю з ідентифікаційним номером « НОМЕР_6 ».  
З сайту Аuto.ria.com вбачається, що ОСОБА_2 , бо вказаний номер телефону такий самий як і у позові, 28 березня 2016 року створив оголошення про продаж автомобіля марки BMW 330d, 2004 року випуску, номерний знак  НОМЕР_1  за 6870 євро.
З наданих позивачем претензії та відповіді на неї видно, що ОСОБА_2 звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу у сумі 2500 доларів США, а відповідач начебто відповів на неї, запропонувавши розглянути питання повернення боргу до 01 червня 2016 року. Докази направлення претензії відповідачу та отримання відповіді на неї позивачем у справі відсутні. Відповідач у суді першої інстанції клопотав про проведення почеркознавчої експертизи його підпису на відповіді на претензію. Протокольною ухвалою суду від 28.01.2025 позивача було зобов`язано надати оригінал вказаної відповіді. Оригінал цієї відповіді суду наданий не був. Протокольною ухвалою суду від 28.04.2025 суд прийняв відмову відповідача від проведення експертизи.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з нормами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частина перша статті 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).
Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Стаття 658 ЦК України передбачає, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі – Порядок).
Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 Порядку.
Пунктом 8 Порядку встановлено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Вказаний пункт визначає перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів і є підставою для їх реєстрації за новим власником. Такими документами є, зокрема, договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках; договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції; інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. 
Враховуючи викладене, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
Тобто законом встановлено умови щодо форми укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, внаслідок якого відбувається правомірний перехід права власності на таке майно.
Укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу в усній формі законодавством не передбачено.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальним, оплатним чи безоплатним договором, на підтвердження якого могла бути надана розписка.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови.
Норми статті 1051 ЦК України визначають, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Згідно з ст.1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та           вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України).
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов`язання буде вважатися виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.
Відповідно до частин другої і четвертої статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором.
Зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання.
Деякі з вищезазначених ознак новації одночасно є умовами її вчинення.
До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», про яку йдеться у частині другій статті 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим.
Умови новації є необхідними і достатніми для вчинення новації.
Таким чином, новація – це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.
Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.
Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу.
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем і відповідачем відсутні правовідносини за договором позики, оскільки фактично гроші у розмірі 2500 доларів США у борг відповідачу позивачем не передавалися. Зобов`язання сторін, у випадку який розглядається, притаманні зобов`язанням, які витікають з договору купівлі-продажу рухомого майна. Оскільки між сторонами договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений не був, то у ОСОБА_2 відсутнє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання в порядку новації.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Досліджені докази свідчать, що між позивачем і відповідачем 08 серпня 2015 року договору позики не укладалося, оскільки фактично гроші у розмірі 2500 доларів США у борг відповідачу позивачем не передавалися.
Правовідносини, які склалися між сторонами, притаманні відносинам з приводу купівлі-продажу рухомого майна – автомобіля.
Позивач станом на 08 серпня 2015 року не був власником автомобіля марки BMW 330d, 2004 року випуску, колір – темно-синій металік, номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_4 . Цей автомобіль належав ОСОБА_5 . Докази наявності у нього права відчужувати автомобіль від імені власника автомобіля відсутні. Отже, у позивача не було повноважень на продаж спірного автомобіля.
Докази укладення 08 серпня 2015 року договору купівлі-продажу спірного автомобіля у передбаченій законом формі позивачем не надані.
За такого суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки між сторонами не виникло первинне зобов`язання щодо купівлі-продажу автомобіля, то не виникла і новація боргу у позикове зобов`язання.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                    О. В. Локтіонова

Судді                    Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 20 листопада 2025 року.