ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 707/324/21
провадження № 61-16657св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ігнатенка В. М.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Державної фіскальної служби у Черкаській області, Черкаська обласна прокуратура, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , Державне підприємство «Черкаський державний завод хімічних реактивів»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фесик Ігор Анатолійович, на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 29 травня 2023 року у складі судді Кондрацької Н. М. та постанову Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,та касаційну скаргу керівника Черкаської обласної прокуратури на постанову Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного Управління Державної фіскальної служби у Черкаській області (далі - ГУ ДФС у Черкаській області), Черкаської обласної прокуратури, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізична особа - підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_2 , Державне підприємство «Черкаський державний завод хімічних реактивів» (далі - ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів), про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури. 
Позов обґрунтований тим, що слідчим відділом ПМ ДПА в Черкаській області здійснювалось досудове слідство за кримінальним провадженням № 3601100047 відносно ОСОБА_1 за фактом незаконного виготовлення тютюнових виробів, шляхом відкриття підпільного цеху, що становить загрозу життю і здоров`ю людини за ознаками злочину, передбаченого частинами другою, третьою статті 204 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Під час досудового слідства по даному кримінальному провадженню, починаючи з 22 вересня 2011 року, працівниками податкової міліції проводився огляд складських приміщень, які орендувала позивач, обшуки її домоволодіння та автомобіля, а також вилучалося майно, частина якого була передана на зберігання ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів» та ФОП ОСОБА_2 .
26 березня 2012 року ОСОБА_1 була вручена постанова про притягнення її як обвинуваченої у справі, пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочинів, передбачених частиною третьою статті 204 КК України за незаконне виготовлення тютюнових виробів з недоброякісної сировини, що становить загрозу життю і здоров`ю людей, за частиною першою статті 204 КК України за незаконне зберігання з метою збуту, транспортування з метою збуту та збут, незаконно виготовлених тютюнових виробів та за частиною другою статті 204 КК України за незаконне виготовлення тютюнових виробів шляхом відкриття підпільного цеху. Надалі справа була скерована до Черкаського районного суду Черкаської області з обвинувальним актом. 
09 квітня 2013 року Черкаський районний суд Черкаської області виніс вирок по кримінальній справі № 601100047 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 204 КК України, яким її було визнано винною у вчиненні вказаних злочинів. 
02 липня 2013 року апеляційний суд Черкаської області скасував вирок Черкаського районного суду Черкаської області, а справу направив на новий розгляд з тих підстав, що у вироку була неповнота та однобічність судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону. 
14 жовтня 2014 року Черкаський районний суд Черкаської області вдруге ухвалив вирок у вказаній справі і визнав ОСОБА_1 винною у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 204 КК України. 10 березня 2015 року апеляційний суд Черкаської області вдруге скасував вирок Черкаського районного суду Черкаської області, а справу направив на новий розгляд з тих підстав, що у вироку була неповнота та однобічність судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону. 
04 квітня 2016 року Черкаський районний суд Черкаської області, втретє ухвалює вирок, яким її визнав винною у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 204 КК України. Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, проте апеляційний суд Черкаської області 25 липня 2016 року постановив ухвалу, якою її апеляційна скарга була залишена без задоволення, а вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2016 року - без змін.
У зв`язку з тим, що обвинувальний вирок набрав законної сили, а ОСОБА_1 не сплатила штраф, 15 вересня 2016 року прокурор звернувся до суду з поданням про зміну покарання. Відповідно до цього подання прокурор просив суд змінити ОСОБА_1 покарання за вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2016 року у виді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (68 000,00 грн) на покарання у виді позбавлення волі, відповідно до норм щодо заміни покарання цього виду викладених у частині п`ятій статті 53 КК України. 
22 листопада 2016 року Черкаський районний суд Черкаської області ухвалив постанову про заміну засудженій ОСОБА_1 покарання за частиною другою статті 240 КК України у виді штрафу у розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних  мінімумів доходів громадян на покарання у виді 1 року 3 місяців 6 днів позбавлення волі. 
10 березня 2017 року апеляційний суд Черкаської області скасував постанову Черкаського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2016 року про заміну несплаченого засудженою ОСОБА_1 штрафу покаранням у виді позбавлення волі та повернув справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2017 року ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 липня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
22 січня 2018 року апеляційний суд Черкаської області скасував вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2016 року. 18 лютого 2019 року Черкаський районний суд Черкаської області постановив вирок у справі № 707/2006/13-к за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 204 КК України, яким ОСОБА_1 було визнано невинною у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 204 КК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року вказаний вирок залишено без змін.
Після набрання законної сили вироку суду позивачу частково повернуто вилучене майно.
Шкода завдана позивачу складається з вартості майна, яке було вилучено у неї і не повернуто після рішення суду, вартості майна, яке було пошкоджено, витратами, які позивач понесла у зв`язку з проведенням експертиз та на оплату правничої допомоги.
Також у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивачу завдана і моральна шкода.
Позивачем неодноразово уточнювалися позовні вимоги та змінювалися їх підстави, як в частині конкретизації вилученого майна так і в частині розміру майнової шкоди.
З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила суд в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди у зв`язку з незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, яка складається з вартості майна, що було вилучено внаслідок обшуків на суму 1 658 202,00 грн, правової допомоги у розмірі 71 500,00 грн, відшкодування витрат понесених за проведення експертизи та складання експертного дослідження - 2 664,00 грн, стягнути з Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку кошти в сумі 1 710 866,00 грн.
Крім того, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, яка складається з: 1 284 000,00 грн (12 000,00 грн (подвійний розмір мінімальної заробітної плати ) x 107 місяців за час перебування під слідством та судом); 60 000,00 грн - 10 мінімальних заробітних плат (сатисфакція за порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо порушення недоторканості житла та володіння позивача); 600 000,00 грн - 100 мінімальних заробітних плат (сатисфакція за порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо порушення прав позивача на володіння власним майном), стягнути з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку кошти в сумі 1 944 000,00 грн, а також судові витрати понесені у справі.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 29 травня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури 678 040,00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач перебувала під слідством та судом починаючи з вручення їй письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточним рішенням суду у справі законної сили, тобто з 26 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року. Вказаний період становить 101 місяць.
Мінімальна заробітна плата на час розгляду справи складала 6 700,00 грн, тому сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди становить 678 040,00 грн.
Вказаний розмір є законним, обґрунтованим, а підстави для визначення розміру моральної шкоди у більшому розмірі, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, відсутні.
Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення майнової шкоди суд виходив з недоведеності заявлених вимог, оскільки експертні висновки від 16 листопада 2020 року № В-754 та від 18 лютого 2022 року № О-8 не є належними та допустимими доказами в контексті доведення розміру заподіяної майнової шкоди позивачу.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнової шкоди та суми сплаченої у зв`язку з наданням правової допомоги скасовано, позовні вимоги задоволено частково.
Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу понесені нею у кримінальному провадженні в розмірі 71 000,00 грн.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди відмовлено.
В решті рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 травня 2023 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції, що рівень моральних страждань визначається не лише видом правопорушення і не лише складністю цього правопорушення, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.
Доказів які б слугували підставою для визначення більшого ніж передбачений законодавством мінімальний розмір моральної шкоди, який був присуджений оскаржуваним рішенням в розмірі 678 040,00 грн, ОСОБА_1 в рамках наведеного вище кримінального провадження не надала.
Переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної частини вимог, проте з інших мотивів, з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Апеляційний суд зазначив, що вимога про відшкодування майнової шкоди може бути пред`явлена до організацій та установ яким відповідне майно було передано на зберігання, тобто до ФОП ОСОБА_2 та ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів» (які у цьому провадженні мають статус третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору), і лише при встановленні обставин, визначених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вартість майна (частина вартості) може бути відшкодована за рахунок державного бюджету.
Водночас в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про залучення до участі в справі як співвідповідачів вказаних осіб.
Задовольняючи позовну вимогу щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у кримінальному провадженні, апеляційний суд керувався тим, що відповідно до пункту 4 статті третьої Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), громадянинові відшкодовуються суми, сплачені ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фесик І. А., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 29 травня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року, просить їх скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
У листопаді 2023 року керівник Черкаської обласної прокуратури подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року, просить постанову апеляційного суду в частині стягнення з держави на користь ОСОБА_1 судових витрат на надання професійної правничої допомоги в розмірі 71 000,00 грн скасувати, залишити в цій частині в силі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 травня 2023 року.
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 27 березня 2020 року у справі № 915/935/18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.
Суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 4 Закону № 266/94-ВР і вказав, що майно вилучене органами досудового розслідування, органами які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно на яке накладено арешт, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно, оскільки в цьому випадку вилучене майно у позивача безоплатно не передавалось ФОП ОСОБА_2 та ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів», а передавалось на відповідальне зберігання.
Крім того, суд неправильно застосував норми матеріального права визначаючи розмір моральної шкоди.Суди вважали, що кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 з боку правоохоронних органів розпочалось з моменту притягнення її як обвинуваченої 26 березня 2012 року, і вважали неправомірним посилання позивача на врахування строку завдання моральної шкоди з часу проведення обшуку приміщення та вилучення майна, що належало позивачу, а саме з 22 вересня 2011 року.
Касаційна скарга керівника Черкаської обласної прокуратури мотивована тим, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18, від 07 лютого 2022 року в справі № 336/3604/20, від 15 червня 2022 року у справі № 466/8176/20, від 30 вересня 2020 року № 379/1418/18, від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18, від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17, від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц, від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19, від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Надана до позову довідка від 29 січня 2021 року за підписом адвоката Фесика І. А. про отримання грошових коштів не містить переліку виконаних робіт, їх обсяг, зазначення часу виконання та його прийняття чи погодження з ОСОБА_1 та не є фінансовим документом, що свідчить про оплату наданих послуг.
Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що позивачем у цій справі не надано достовірних та допустимих доказів на підтвердження сплати коштів у розмірі 71 500,00 грн, зокрема будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, що свідчить про оплату гонорару, оформленого у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), які б засвідчували факт того, що позивач дійсно понесла витрати на професійну правничу допомогу.
Аргументи інших учасників справи
Відзиви на касаційні скарги до Верховного Суду не подані.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 13 грудня 2023 року та 16 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченоїпунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги керівника Черкаської обласної прокуратури без задоволення та про часткове задоволеннякасаційної скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фесик І. А., з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
09 квітня 2013 року Черкаський районний суд Черкаської області виніс вирок по кримінальній справі № 601100047 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 204 КК України, яким її було визнано винною у їх вчиненні.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 02 липня 2013 року скасовано вирок Черкаського районного суду, а справу направлено на новий розгляд.
Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 14 жовтня 2014 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 204 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області 10 березня 2015 року вирок Черкаського районного суду від 14 жовтня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд. 04 квітня 2016 року Черкаським районним судом Черкаської області ухвалено вирок, яким ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 204 КК України.
Апеляційний суд Черкаської області 25 липня 2016 року постановив ухвалу, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2016 року - без змін. 
22 листопада 2016 року Черкаський районний суд Черкаської області ухвалив постанову про заміну засудженій ОСОБА_1 покарання за частиною другою статті 240 КК України у виді штрафу у розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на покарання у виді 1 року 3 місяців 6 днів позбавлення волі. 
Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10 березня 2017 року постанову Черкаського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2016 року про заміну несплаченого засудженою ОСОБА_1 штрафу, покаранням у виді позбавлення волі, скасовано та повернуто справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2017 року ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 25 липня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 22 січня 2018 року вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2016 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а справу повернуто на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 
18 лютого 2019 року Черкаським районним судом Черкаської області постановлено вирок у справі № 707/2006/13-к за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 204 КК України, яким визнано ОСОБА_1 невинною у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 204 КК України у зв`язку з відсутністю в діях складу злочину.
Речові докази у справі, після набрання вироком законної сили, зокрема 639 мішків з тютюновою сировиною загальною вагою 5 454 кг, 2 дерев`яні сита, подрібнювач, два металеві вали з тримачами, які передані на зберігання ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів» повернуто ОСОБА_1 , як власнику; 200 мішків з тютюновою сировиною загальною вагою 1 346,5 кг, 215 картонних коробів з тютюновою сировиною вагою 19 188 кг, 2 дерев`яні сита, 6 металевих валів-кліше, електричний млин, 2 каністри ємністю 5 літрів кожна, 2 пластикові пляшки ємністю 1 літр, 4 пластикові відра, 1 електричне сито, які передані на зберігання ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів» повернуто ОСОБА_1 , як власнику; 3 картонні короби з тютюновою сировиною вагою 750 кг, 1 ручне сито в пошкодженому стані, передані на зберігання ФОП ОСОБА_2 повернуто ОСОБА_1 , як власнику; 3 картонні короби з тютюновою сировиною вагою 750 кг, 1 мішок з тютюновою сировиною вагою 30 кг, передані на зберігання ФОП  ОСОБА_2 повернуто ОСОБА_1 , як власнику; 32 мішки з тютюновою сировиною вагою 320 кг, передані на зберігання ФОП ОСОБА_2 повернуто ОСОБА_1 , як власнику.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Черкаського районного суду Черкаської області 18 лютого 2019 року - без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року вирок Черкаського районного суду від 18 лютого 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 01 лютого 2020 року залишено без змін.
Згідно з експертним висновком від 16 листопада 2020 року № В-754, виконаного на замовлення ОСОБА_1 , експертами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо визначення вартості тютюнової сировини на підставі наданих заявником документів та фотографій, встановлено, що 27 838,50 кг тютюнової сировини (тютюнового пилу), яка мала бути повернута ОСОБА_1 відповідно до вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 18 лютого 2019 року у справі № 707/2006/13-к, знаходиться на відповідальному зберіганні на складі ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів» з яких повернуто 6 879,939 кг відповідно до акта від 07 жовтня 2020 року прийому-передачі речових доказів по кримінальній справі від 29 вересня 2011 року № 3601100047, а 20 958,561 кг виявилися неякісними через наявність слідів замокання та гнилі, втратили первинну якість, товарний вигляд та не можуть бути використані за призначенням.
Згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи від 18 лютого 2022 року
№ О-8 провідним експертом ОСОБА_3 , на виконання ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 червня 2021 року, зазначено, що ринкова вартість майна яке втратило якість від наявних дефектів станом на 10 серпня 2021 року становить: тютюновий пил - 73,30 грн/кг; ручне дерев`яне сито прямокутної форми - 648,72 грн/шт; подрібнювач Expert Garden - 3 218 грн, електричний млин - 16 800 грн; пластикові відра 10 л - 40,50 грн/шт, 20 л - 62,10 грн/шт; картонний короб 69,30 грн/шт; вартість збитків у зв`язку з пошкодженням електричного сита - 3 605,00 грн.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Щодо відшкодування моральної шкоди
У статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У частинах першій та другій статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом № 266/94-ВР.
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Згідно із статтею 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Таким чином, цивільним законодавство України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 Закону № 266/94-ВР).
Суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що позивач перебувала під слідством з моменту складання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а саме з 26 березня 2012 року до 01 вересня 2020 року, тобто до дати винесення ухвали Черкаським апеляційним судом, якою залишено виправдувальний вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 18 лютого 2019 року без змін. Вказаний період склав 101 місяць.
За частиною п`ятою та шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно зі статтею 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Верховний Суд у постановах від 13 березня 2024 року у справі № 709/377/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 553/32/22 виснував, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд під час вирішення цього питання має керуватись таким розміром мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) виснувала, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд під час вирішення цього питання має керуватися таким розміром мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи.
Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) звернула увагу, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не надав належної оцінки доводам позовної заяви, а також основним аргументам позивача, не звернув уваги на те, що слідчі дії у кримінальному провадженні тривали з 2011 року, виправдувальний вирок набрав законної сили у 2020 році, що змушувало позивача відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися із відповідними клопотаннями, що не входило до її звичайної діяльності, а також належним чином не дослідили наявні у матеріалах справи докази на підтвердження тривалого та неефективного досудового розслідування та розгляду справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
Суди першої та апеляційної інстанцій, визначаючи розмір моральної шкоди, обмежилися присудженням мінімальної суми, не надавши належного та вичерпного мотивування такого рішення. Судами не було враховано характер та тривалість моральних страждань позивача; ступінь вини відповідача; вплив завданої шкоди на подальше життя та соціальні зв`язки позивача; принципи справедливості, розумності та співмірності, визначені практикою Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.
Отже, присуджена сума не відповідає фактичним обставинам справи, що свідчить про формальний підхід судів до вирішення питання про відшкодування моральної шкоди. Такий підхід порушує право позивача на ефективний захист та справедливе відшкодування шкоди.
З урахуванням наведеного, рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині вирішення питання про відшкодування моральної шкоди підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що розгляд цієї справи Придніпровським районним судом є незаконним, оскільки позивач звернулася до Черкаського районного суду з цим позовом, проте, справу було передано до Придніпровського районного суду м. Черкаси, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до розпорядження від 16 лютого 2021 року № 1 позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів», Черкаського районного суду Черкаської області, про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури направлено до Черкаського апеляційного суду для визначення підсудності.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року визначено підсудність справи за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури, Черкаського районного суду Черкаської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів», про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури Придніпровському районному суду м. Черкаси.
Враховуючи наведене, аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 в цій частині є необґрунтованими.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що ухвала Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 травня 2023 року про закриття провадження в частині позовних вимог до Черкаського районного суду є незаконною, Верховний Суд до уваги не бере, оскільки в апеляційному порядку зазначена ухвала не оскаржувалася та не переглядалася.
Щодо відшкодування майнової шкоди
У статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (стаття 13 ЦПК України). 
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).
У статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначила, що «необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Дії (бездіяльність) ГУ НП у Сумській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган».
Звертаючись до суду з вимогою про відшкодування майнової шкоди, яка завдана органами досудового слідства в результаті вилучення вказаними органами майна, розмір якої за оцінкою позивача становить 1 658 202,00 грн, позивач посилалася на те, що вилучене у неї майно в ході досудового слідства та передане на зберігання фактично третім особам, не було повернуто їй у повному обсязі після рішення суду, яким її було виправдано та зобов`язано третіх осіб, яким воно було передано на зберігання повернути його їй як власнику.
Враховуючи викладене, висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову в цій частині з підстав, що вимога про відшкодування майнової шкоди може бути пред`явлена до організацій та установ яким відповідне майно було передано на зберігання, тобто до ФОП ОСОБА_2 та ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів» є помилковим.
Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду від 13 серпня 2025 року в справі № 521/8236/23, провадження № 61-638св25, викладено висновок про те, що у разі неповернення в повному обсязі вилучених як речові докази грошових коштів унаслідок порушення правил їх зберігання, що призвело до їх втрати, власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України. При цьому держава виступає відповідачем через відповідні органи державної влади, а кошти підлягають стягненню безпосередньо з Державного бюджету України.
Змінюючи рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури про відшкодування майнової шкоди, завданої громадянину незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури, апеляційний суд відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог, не переглянувши справу по суті та неповно встановивши фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів апеляційної скарги та не дослідив наданих сторонами доказів. Апеляційний суд не досліджував питання про наявність або відсутність факту спричинення шкоди позивачу працівниками ГУ ДФС у Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури та не надавав оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження її вимог. 
Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
За таких обставин ненадання судом належної правової оцінки доводам позивача щодо завдання їй майнової шкоди бездіяльністю посадових осіб ГУ ДФС у Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури, неврахування поданих позивачем доказів на підтвердження визначення розміру такої шкоди, є підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції в частині вирішення питання про відшкодування майнової шкоди та направлення справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Колегія суддів звертає увагу, що у випадку відшкодування відповідачем завданої шкоди, він не позбавлений передбаченого законом права звернутися з регресною вимогою до особи, з вини якої фактично настали наслідки у виді заподіяння шкоди. Таке право відповідача ґрунтується на положеннях статті 1191 ЦК України та підлягає реалізації в окремому судовому провадженні.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу 
За змістом пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Верховний Суд зауважує, що, встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням правової допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.
Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому правової допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.
Право на правову допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підтвердження понесення витрат на правову допомогу під час розгляду кримінального провадження надала суду відповідні документи, зокрема, договір про надання послуг від 07 серпня 2012 року, довідку про отримання грошових коштів в розмірі 71 000,00 грн в якій визначені послуги, які були оплачені заявником і по якому кримінальному провадженню та всі протоколи судових засідань де брав участь адвокат Фесик І. А. у кримінальному провадженні № 727/4597/19.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відшкодування позивачу сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому правової допомоги, оскільки сукупність наявних у матеріалах справи доказів свідчить про надання адвокатом правової допомоги під час розгляду кримінального провадження.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дослідив усі наявні у справі докази щодо понесення витрат на правову допомогу у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив норми права, які підлягали застосуванню, і дійшов обґрунтованих висновків.
Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання в касаційній скарзі.
Інші доводи касаційної скарги керівника Черкаської обласної прокуратури зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
Враховуючи викладене, рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 29 травня 2023 року та постанова Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди не можуть вважатись законними й обґрунтованими та підлягають скасуванню, а справа - направленню в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити докази у справі, надати належну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх підставі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 рокув частині вирішення позовних вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу понесених у кримінальному провадженні залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргукерівника Черкаської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фесик Ігор Анатолійович, задовольнити частково.
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 29 травня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 рокув частині вирішення позовних вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу понесених у кримінальному провадженні залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                       В. М. Ігнатенко
Судді                                                                                                              А. І. Грушицький
А. А. Калараш
В. В. Сердюк
            О. М. Ситнік