УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 344/14122/17
провадження № 51-382ск17
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 04 червня 
2025 року у кримінальному провадженні № 42017090000000096 щодо 
ОСОБА_6 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бурштина Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст. 365 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 365 КК 
до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади в органах Національної поліції на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; в решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 червня 2025 року вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 
2024 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він вчинив перевищення влади та службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, що завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, що супроводжувалися насильством, застосуванням спеціальних засобів, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого діями, за відсутності ознак катування, за таких обставин.
Наказом начальника Департаменту патрульної поліції України ОСОБА_7 
за № 26 о/с від 12 лютого 2016 року ОСОБА_6 призначено на посаду інспектора батальйону Управління патрульної поліції в м. Івано-Франківську Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - УПП у м. Івано-Франківську). Наказом начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 269 о/с від 20 липня 2017 року ОСОБА_6 призначено 
на посаду командира роти № 1 батальйону УПП у м. Івано-Франківську та присвоєно спеціальне звання - лейтенант поліції. 31 січня 2015 року ОСОБА_6 прийняв присягу працівника Національної поліції України, у відповідності до якої він присягнув вірно служити Українському народові, дотримуватись Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки. Згідно своєї посадової інструкції, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції, з якою ОСОБА_6 був ознайомлений, будучи поліцейським патрульної поліції, він під час несення служби був зобов`язаний: неухильно дотримуватись положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність патрульної поліції та присяги поліцейського; поважати і дотримуватись прав та свобод людини і громадянина, обмежувати їх лише в спосіб та у випадках, 
що встановлені законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліції» поліцейський УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_6 є представником органу виконавчої влади, який повинен служити суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидіяти злочинності, підтримувати публічну безпеку і порядок. Згідно ст. 62 цього ж Закону під час виконання покладених 
на поліцію повноважень ОСОБА_6 є представником держави, а його законні вимоги є обов`язковими для виконання всіма фізичними та юридичними особами. Таким чином, ОСОБА_6 постійно здійснює функції представника влади та відповідно до Примітки 1 ст. 364 КК є службовою особою. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» поліцейський УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_6 є працівником правоохоронного органу.
Так, згідно дислокації сил та засобів роти № 1 Управління патрульної поліції 
у м. Івано-Франківську з 20:00 18 червня до 08:00 19 червня 2017 року командир роти № 1 батальйону УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_6 та інспектор роти № 1 батальйону УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_8 заступили на патрулювання 
в складі екіпажу «151» на службовому автомобілі «Toyota Priys». Того ж дня приблизно о 22:15 екіпаж патруля «151» у складі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 отримав повідомлення по радіоефіру від екіпажу «107» УПП у м. Івано-Франківську у складі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про те, що їм потрібна допомога на в`їзді 
до прибудинкової території багатоквартирного будинку № 177 на вул. Г. Мазепи 
у м. Івано-Франківську у зв`язку із великим скупченням агресивно налаштованих громадян. Прибувши за вказаною у повідомленні адресою, інспектори екіпажу «151» 
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 побачили запаркований автомобіль марки «SKODA Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , поруч з яким перебували інспектори патрульної поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які намагались спілкуватись 
із невідомим чоловіком, як пізніше з`ясувалось ОСОБА_4 , та натовпом громадян, які постійно втручались в роботу поліцейських. Тоді ж від інспекторів екіпажу «107» ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вони дізнались про те, що водієм автомобіля марки «SKODA Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який нібито відмовлявся представитись та надати посвідчення водія і реєстраційні документи 
на автомобіль, ОСОБА_4 , на думку працівників патрульної поліції, було допущено порушення правил дорожнього руху при виїзді з кільцевого перехрестя, 
а саме, перед зміною руху він не подав сигнал світловими покажчиками повороту відповідного напрямку, чим порушив п. 9.2б Правил дорожнього руху, що і стало причиною перевірки реєстраційних документів на автомобіль та посвідчення 
у водія. Однак, після зупинки вказаного автомобіля між працівниками поліції ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та особами, що перебували в салоні автомобіля «SKODA Octavia» і не погоджувались із діями поліцейських, виникла словесна суперечка з приводу підстав зупинки автомобіля та обґрунтованості дій працівників поліції. Вказані події призвели до скупчення значної кількості перехожих на місці події, які теж намагались вияснити причину суперечки з працівниками поліції, що 
в свою чергу перешкоджало нормальній роботі поліцейських. Тоді ж на місце події для надання допомоги поліцейським в забезпеченні громадського порядку 
при значному скупченні людей прибули працівники патрульної поліції ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у складі екіпажу «108», ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у складі екіпажу «118», ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у складі екіпажу «0051» (екіпаж моніторингу), а згодом на місце події прибули заступник командира батальйону УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_17 , командир того ж батальйону ОСОБА_18 та начальник УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_19 , які намагались заспокоїти натовп та не допустити вчинення присутніми громадянами будь-яких правопорушень. Під час суперечки працівники патрульної поліції, в тому числі і ОСОБА_6 , неодноразово пропонували ОСОБА_4 , який 
на їх думку був за кермом автомобіля марки «SKODA Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , до його зупинки, пройти освідування на предмет вживання алкоголю 
з допомогою спеціального приладу «Драгер». Однак, на неодноразові вимоги працівників поліції ОСОБА_4 відмовився проходити освідування 
із використанням спеціального приладу «Драгер». Після цього працівники поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_15 повідомили ОСОБА_4 про те, що на нього буде складено відповідні адміністративні матеріали про вчинення адміністративних правопорушень. Не погоджуючись із діями працівників поліції, ОСОБА_4 висловився щодо незаконності їх дій, у результаті чого між ним та працівниками поліції, у тому числі і ОСОБА_6 , виникла словесна суперечка. Під час вказаної суперечки 18 червня 2017 року приблизно о 23:13 працівники поліції вказали ОСОБА_4 пройти та сісти в салон їхнього службового автомобіля марки «Тоуоtа Рrius» для доставлення останнього до приміщення Івано-Франківського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області з метою встановлення особи та складання відповідних документів про вчинення адміністративних правопорушень. При цьому працівники поліції, у тому числі і ОСОБА_6 , незважаючи на відсутність активного опору їх вимогам зі сторони 
ОСОБА_4 , погрожували останньому застосуванням фізичної сили у випадку невиконання їх вимог. Тоді ж, а саме 18 червня 2017 року приблизно о 23:13, інспектор батальйону УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправність своїх дій та явно виходячи за межі наданих йому повноважень, незважаючи на відсутність опору зі сторони ОСОБА_4 , схопив останнього за праву руку та, спричиняючи удари рукою по тулубу та колінами по ногам ОСОБА_4 , намагався принизити останнього та силоміць посадити на заднє сидіння службового автомобіля, чим спричинив йому легкі тілесні ушкодження. 
У відповідь ОСОБА_4 неодноразово вказував поліцейським та особисто ОСОБА_6 про те, що він самостійно, без будь-якого насильства сяде в салон службового автомобіля працівників поліції, що свідчило про відсутність підстав застосовувати до нього заходи фізичного впливу. Однак, працівник УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_6 , будучи працівником правоохоронного органу, діючи умисно, явно виходячи за межі наданих йому повноважень, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, грубо порушуючи вимоги статей 18, 29, 42, 43, 44, 45 Закону України 
«Про Національну поліцію», присягу працівника Національної поліції України, п. 3.1 розділу III посадової інструкції поліцейського патрульної поліції, не надавши ОСОБА_4 часу та можливості для виконання законної вимоги поліцейського, усвідомлюючи, що останній жодного опору не чинить, є особою похилого віку та не становить будь-якої суспільної небезпеки, без будь-яких законних підстав, застосував до останнього заходи фізичного впливу. Зокрема, ОСОБА_6 , вчиняючи болісні і такі, що ображають особисту гідність потерпілого дії, застосовуючи фізичну силу, різко схопив ОСОБА_4 за праву кисть та пальці правої руки і викрутив їх, після чого, продовжуючи свої умисні протиправні дії, за відсутності підстав, діючи умисно, з метою спричинення болісних відчуттів ОСОБА_4 , безпідставно застосовуючи додаткову фізичну силу, різко загнув пальці правої руки останнього, піднімаючи їх вгору, що призвело до перелому п`ятого пальця правої руки потерпілого, що є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості.
Таким чином, інспектор роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції 
у м. Івано-Франківську ОСОБА_6 , будучи працівником правоохоронного органу, діючи умисно, явно виходячи за межі наданих йому владних повноважень, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, грубо порушуючи вимоги статей 18, 29, 42, 43, 44, 45 Закону України «Про Національну поліцію», присягу працівника Національної поліції України, 18 червня 2017 року, перебуваючи при виконанні своїх службових обов`язків на вул. Г. Мазепи в м. Івано-Франківську, поруч із будинком 
№ 177, безпідставно застосував фізичну силу щодо ОСОБА_4 , вчинив болісні дії, які ображають особисту гідність потерпілого, та спричинив останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження, які викликали тривалий розлад здоров`я, 
а також легкі тілесні ушкодження, чим завдав істотної шкоди правам та інтересам ОСОБА_4 . 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Представник потерпілого у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, переглянувши 
вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 не дотримався положень 
ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) щодо вмотивованості судового рішення та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням 
на підставі ст. 75 КК. Зокрема, зазначає, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке пов`язано 
із насильством та спричиненням тілесних ушкоджень, внаслідок вчиненого діяння були порушені права потерпілого та завдана шкода суспільним інтересам через компрометацію органів Національної поліції. Також стверджує, що суд безпідставно не врахував обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_6 , а саме вчинення злочину щодо особи, що перебувала у безпорадному стані, використанні службового становища при перевищенні влади, настання тяжких наслідків для потерпілого. Зауважує, що жодного каяття перед потерпілим ОСОБА_6 не висловив, пробачення не попросив, судом апеляційної інстанції не встановлено жодної пом`якшуючої покарання обставини. Крім того, вважає, що цивільний позов вирішено невірно, оскільки сума відшкодування не відповідає тяжкості завданої моральної шкоди.
 
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі представника потерпілого не оспорюються.
Доводи представника потерпілого щодо безпідставного застосування 
до засудженого положень ст. 75 КК, невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого та постановлення оскарженої ухвали із порушенням положень ст. 419 КПК колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, 
їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно 
до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, 
яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, 
що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 , дотримуючись наведених вимог закону України 
про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, дані про особу винного, його вік, стан здоров`я, майновий стан, а також те, що він працює на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу дільничних офіцерів поліції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, одружений, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває; взяв до уваги відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.
Крім цього, зважив суд і на дані досудової доповіді Івано-Франківського міськрайонного відділу з питань пробації західного міжрегіонального управління 
з питань виконання кримінальних покарань та пробації міністерства юстиції районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області, у якій зазначено про середній рівень ризику ймовірності вчинення ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення та середній рівень ризику небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб; виправлення ОСОБА_6 , 
на думку органу пробації, без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, в тому числі окремих осіб.
З урахуванням усіх обставин справи у їх сукупності, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 основного покарання у виді позбавлення волі та додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах Національної поліції в межах санкції ч. 2 ст. 365 КК, зазначивши, що такі покарання будуть достатніми, справедливими та необхідними для його виправлення, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.
В той же час з урахуванням наведених вище обставин, а також даних про особу ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності - раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та місцем служби, а також має на утриманні двох неповнолітніх дітей, суд вважав, 
що виправлення винного можливе без ізоляції від суспільства, а тому застосував 
до нього положення ст. 75 КК, звільнивши останнього від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та поклавши на нього відповідні обов`язки.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_6 , в тому числі за апеляційною скаргою представника потерпілого, доводи якої є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
При цьому колегія суддів апеляційного суду, як убачається з постановленої ухвали, зазначила, що при обранні виду та розміру покарання обвинуваченому суд першої інстанції дотримався вимог статей 50, 65 КК, призначивши його у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини цього Кодексу, відповідно 
до положень його Загальної частини та з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та обставин, 
що пом`якшують чи обтяжують покарання. Також апеляційний суд зауважив, що місцевий суд, врахувавши вищевказані обставини, характер вчиненого злочину, особу винного (працівник поліції, раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей), а також складні обставини справи, дійшов правильного висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання.
Колегія суддів касаційного суду з огляду на всі обставини справи та дані про особу засудженого погоджується із рішеннями судів попередніх інстанцій про наявність підстав для звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням.
Обставини, на які вказує в поданій касаційній скарзі представник потерпілого, були належним чином враховані та оцінені судом апеляційної інстанції.
Що стосується тверджень представника потерпілого про невизнання судом ряду обставин такими, що обтяжують покарання ОСОБА_6 слід зазначити таке.
Колегія суддів касаційного суду звертає увагу адвоката ОСОБА_5 на те, 
що перелік обтяжуючих покарання обставин наведений у ст. 67 КК і є вичерпним. Суд не може визначити обтяжуючими покарання обставинами ті, що не були зазначені в обвинувальному акті, тобто погіршити становище обвинуваченого. Крім того, суд не може враховувати одні і ті ж обставини двічі - як обтяжуючі покарання і такі, що визначені як кваліфікуючі у відповідній частині статті, за якою особа притягується до кримінальної відповідальності.
Таким чином вищевказані твердження представника потерпілого колегія суддів вважає неспроможними.
Крім того, варто зауважити, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2025 року подання начальника Івано-Франківського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області задоволено, засудженого ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання, призначеного вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2024 року за ч. 2 ст. 365 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, у зв`язку із закінченням іспитового строку.
З приводу посилань представника потерпілого на те, що визначена судом сума відшкодування не відповідає тяжкості завданої моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку 
з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.
Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як зазначив суд у вироку, від протиправних дій ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_4 зазнав психологічних та моральних страждань, пережитих 
у зв`язку із отриманням фізичного болю і тілесних ушкоджень, однак розмір моральної шкоди, який потерпілий в своєму позові просить стягнути 
з обвинуваченого, а саме 1 000 000 грн, є суттєво завищеним і таким, що 
не відповідає реально спричиненій шкоді та наслідкам, які настали. Тому, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважав, що позовні вимоги 
в цій частині слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 , в тому числі в частині цивільного позову, зазначив про те, що обвинувачений унаслідок фізичного та психічного впливу, поза межами службових повноважень, явного перевищивши їх, особисто спричинив моральну шкоду потерпілому після емоційного конфлікту, а тому суд правильно стягнув моральне відшкодування 
в сумі 50 000 грн відповідно до приписів ст. 129 КПК та 23 ЦК.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з вищенаведеними висновками судів та вважає доводи представника потерпілого щодо необхідності збільшення суми відшкодування завданої моральної шкоди необґрунтованими.
Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався 
під час її постановлення. 
Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.
Касаційна скарга представника потерпілого не містить переконливих доводів 
на обґрунтування безпідставності застосування до ОСОБА_6 положень 
ст. 75 КК, невиправданої м`якості призначеного йому покарання, а також невірного вирішення цивільного позову в частині визначення розміру виплати в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі представника потерпілого не наведено.   
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити представнику потерпілого ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 04 червня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_6 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                ОСОБА_3