ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" вересня 2025 р.                               Справа№910/2009/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Владимиренко С.В.
суддів:            Демидової А.М. 
          Ходаківської І.П. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 23.09.2025
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»
на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 
у справі №910/2009/25 (суддя Маринченко Я.В.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»
до   Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги»
про стягнення 962 667 893,22 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі за текстом – позивач)  звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» (далі за текстом - відповідач) про стягнення 962 667 893,22 грн, з яких 940  724  261, 40 грн – основна заборгованість, 17  238  895, 07 грн інфляційні витрати, 4  704  736, 75 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови укладеного між сторонами Договору №0205-02024-ПП в частині своєчасної оплати послуг з передачі електричної енергії за період з вересня по грудень 2024 року у розмірі 940  724  261, 40 грн. 
У зв`язку із порушенням взятих на себе грошових зобов`язань, позивач на суму основної заборгованості нарахував 3 % річних та інфляційні втрати.
21.04.2025 відповідачем сформовано та подано до Господарського суду міста Києва через систему «Електронний суд» заяву про закриття провадження, в якій останній вказав, що відповідачем повністю сплачено вартість послуг з передачі електричної енергії за період вересень-грудень 2024 року у сумі 940 724 261,40 грн, у зв`язку з чим предмет спору у цій частині відсутній.
19.05.2025 позивачем сформовано та подано до Господарського суду міста Києва через систему «Електронний суд» заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» 17  238  895, 07 грн інфляційних витрат, 4  704  736, 75 грн 3% річних.
29.05.2025 відповідачем сформовано та подано до Господарського суду міста Києва через систему «Електронний суд» заяву про розстрочення виконання рішення суду на 1 (один) рік з оплатою рівними частинами кожного місяця.
В обґрунтування вказаної заяви відповідачем зазначено, що встановлений Положенням про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії (далі - Положення) порядок взаємодії ставить учасників ринку по виконанню спеціальних обов`язків у залежність один від одного. Фактично, з огляду на примірні договори, які встановлені Положенням першим у ланцюгу здійснення оплат є ДП «НАЕК «Енергоатом». Саме ДП «НАЕК «Енергоатом» першим здійснює оплати в рахунок ДП «Гарантований покупець», а ДП «Гарантований покупець» у свою чергу здійснює оплату у чітко встановлені строки на рахунок постачальника універсальних послуг. Тобто, прийнятий механізм спеціальних обов`язків забезпечував ліквідність задіяних учасників та виконання ними зобов`язань в межах договорів, укладених на виконання Положення.
При цьому, держава в особі державних підприємств – виробників електричної енергії несла значне фінансове навантаження задля врегулювання ціни електричної енергії для населення в період нестабільної фінансової ситуації в країні.
Натомість з настанням форс-мажорних обставин у вигляді агресивної війни російської федерації проти України склалась ситуація, в якій держава вимушена продовжувати забезпечувати фіксовану ціну на електричну енергію для населення, у зв`язку з чим продовжила нести додаткове фінансове навантаження, поміж того, яке має нести ще й у зв`язку з війною. З огляду на те, що майже з самого початку війни ДП «НАЕК «Енергоатом», втратило контроль над одним із своїх основних активів - Запорізькою АЕС, у фінансуванні спецобов`язків стався збій і внаслідок недофінансування у учасників по ланцюгу почала виникати заборгованість. Таким чином, ланцюг прав і обов`язків, встановлених Положенням було порушено. Внаслідок чого, відповідач вчасно не отримував від ДП «Гарантований покупець» грошові кошти та, як наслідок, призвело до неможливості своєчасного виконання зобов`язань за Договором.
Також відповідач наголосив на наявність заборгованості споживачів перед Товариством, проте ТОВ «Київські енергетичні послуги» весь час продовжує виконувати свої зобов`язання перед іншими учасниками ринку.
З посиланням на значне фінансове навантаження на Товариство, покладене як діючими нормативно-правовими актами у сфері купівлі-продажу електричної енергії, так і іншими об`єктивними обставинами, що викликані військовою агресією та бойовими діями російської федерації проти України відповідач наголосив, що робить все можливе для погашення боргу та поступово сплачує заборгованість за послуги з передачі. Однак, за посиланням відповідача, на сьогоднішній день у відповідача немає фінансової можливості виконати рішення суду у повному обсязі, оплата усієї суми є неможливою для Товариства на даний час, тобто у відповідача відсутні джерела для отримання коштів з метою оплати стягнених сум, що значно ускладнює виконання рішення суду.
Господарський суд міста Києва рішенням від 01.07.2025 у справі №910/2009/25 позов задовольнив. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» 3% річних у розмірі 4 704   736, 75 грн, інфляційні втрати у розмірі 17 238   895, 07 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 263   323, 58 грн.
Повернув Приватному акціонерному товариству «Національна енергетична компанія «Укренерго» з Державного бюджету України частину сплаченого судового збору у розмірі 584  516, 42 грн, сплачений на підставі платіжної інструкції №АУ-1516 від 06.03.2025.
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» про розстрочення виконання судового рішення задовольнив частково.
Розстрочив виконання рішення суду в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» 3% річних у розмірі 4 704   736, 75 грн, інфляційних втрат у розмірі 17 238   895, 07 грн, а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 263   323, 58 грн на 9 місяців з щомісячним платежем наступним чином:
-  до 25 липня 2025 року –     2 467   439, 48 грн 
-  до 25 серпня 2025 року –     2 467   439, 48 грн;
-  до 25 вересня 2025 року –     2 467   439, 48 грн;
-  до 25 жовтня 2025 року –     2 467   439, 48 грн;
-  до 25 листопада 2025 року –     2 467   439, 48 грн;
-  до 25 грудня 2025 року –     2 467   439, 48 грн;
-  до 25 січня 2026 року –     2 467   439, 48 грн;
-  до 25 лютого 2026 року –     2 467   439, 48 грн;
-  до 25 березня 2026 року –     2 467   439, 48 грн;
В іншій частині заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» відмовив.
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов висновку щодо їх обґрунтованості, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задовольнив у повному обсязі. 
Також, враховуючи наведені відповідачем обставини для розстрочення виконання рішення суду, приймаючи до уваги повне погашення відповідачем суми основного боргу, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви відповідача та розстрочення виконання рішення суду в даній справі на 9 місяців з оплатою рівними частинами кожного місяця.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі №910/2009/25 в частині задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» про розстрочення виконання рішення та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви в повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що відповідач не довів факт неможливості виконання рішення чи його істотне ускладнення, а судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні взагалі не викладено підстав, які останній вважав достатніми для задоволення заяви відповідача. Натомість, судом проігноровано баланс інтересів сторін, та винесено рішення в частині розстрочення його виконання, виключно в інтересах відповідача.
Позивач зазначає, що несплата відповідачем за отримані ним послуги з передачі електричної енергії спричиняє тяжкий фінансовий стан позивача і унеможливлює своєчасні розрахунки з контрагентами, адже за рахунок відповідних коштів мали здійснюватись виплати за статтями витрат, встановленими НКРЕКП у структурі тарифу (постанова НКРЕКП від 09.12.2023 №2322 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії НЕК «Укренерго» на 2024 рік»), у тому числі на користь ДП «Гарантований покупець».
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2025 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі №910/2009/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя – Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 11.08.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі №910/2009/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 09.09.2025 о 13 год. 50 хв; витребував матеріали справи №910/2009/25 з Господарського суду міста Києва.
Матеріали справи №910/2009/25 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 18.08.2025.
У судовому засіданні 09.09.2025 оголошено перерву до 23.09.2025 до 13 год. 45 хв.
У судовому засіданні 23.09.2025 представник позивача підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі №910/2009/25 в частині задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» про розстрочення виконання рішення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви в повному обсязі. 
23.09.2025 у судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва 01.07.2025 у справі №910/2009/25 в оскаржуваній частині залишити без змін.  
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Отже, суд апеляційної інстанції з метою  забезпечення права на апеляційний перегляд справи у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами у порядку визначеному ч. 3 статті 269 ГПК України, в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно прохальної частини апеляційної скарги позивача предметом   апеляційного оскарження   є рішення   Господарського суду міста Києва 01.07.2025 у справі №910/2009/25   в частині задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» про розстрочення виконання рішення, а тому, враховуючи вимоги частини 1   статті 269 ГПК України,   суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини 1 статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина 1 статті 326 Господарського процесуального кодексу України).
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13 грудня 2012 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року).
Відповідно до статті 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
У статті 331 ГПК України передбачено порядок вирішення питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, зміна способу та порядку виконання судового рішення.
За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення,  а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Згідно з частиною третьою статті 331 ГПК України підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Отже, ураховуючи положення частин четвертої та п`ятої статті 331 ГПК України, суд, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Ураховуючи викладене, вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.
Розстрочка - це виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому необхідно враховувати, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 ГПК України, вказана норма не вимагає, а господарський суд законодавчо обмежений конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення, який не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення.
Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.
Отже, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення або розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінювати докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 ГПК України.
Відповідно до вказаної норми господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах. Близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №  910/8153/17.
Оскільки виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного  на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, згідно з пунктом 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом, як це визначено у пункті 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012.
Право людини на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997 р., п. 40,  Reports of Judgments and Decisions  1997-II ). За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення ЄСПЛ у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", №  22774/93, п. 74, ECHR 1999-V ).
ЄСПЛ у рішенні у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 зазначив, що, ураховуючи що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: чи зумовлена затримка у виконанні рішення особливими і непереборними обставинами; чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексація присудженої суми; чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.
Ураховуючи викладене, з одного боку, недостатнім є лише факт відсутності у боржника коштів, суди обов`язково повинні враховувати інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення, з іншого, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції остаточні судові рішення не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції").
Як вбачається з матеріалів цієї справи відповідачем до місцевого господарського суду подано заяву про розстрочення виконання рішення суду, в якому він просив суд врахувати об`єктивні, непереборні та надзвичайні обставини для надання розстрочки виконання рішення суду, адже вони значно ускладнюють вчасне виконання рішення суду. 
Також відповідач просив врахувати, те, що настанням форс-мажорних обставин у вигляді агресивної війни російської федерації проти України склалась ситуація, в якій держава вимушена продовжувати забезпечувати фіксовану ціну на електричну енергію для населення, у зв`язку з чим продовжила нести додаткове фінансове навантаження, поміж того, яке має нести ще й у зв`язку з війною. З огляду на те, що майже з самого початку війни ДП «НАЕК «Енергоатом», втратило контроль над одним із своїх основних активів - Запорізькою АЕС, у фінансуванні спецобов`язків стався збій і внаслідок недофінансування у учасників по ланцюгу почала виникати заборгованість. Таким чином, ланцюг прав і обов`язків, встановлених Положенням було порушено. Внаслідок чого, відповідач вчасно не отримував від ДП «Гарантований покупець» грошові кошти та, як наслідок, призводить до неможливості своєчасного виконання зобов`язань за Договором.
За посиланням відповідача дані обставини підтверджуються наявністю судових спорів між учасниками ПСО, а саме наявними судовими справами за позовами Енергоатому до ТОВ «Київські енергетичні послуги» та за позовом ТОВ «Київські енергетичні послуги» до ДП «Гарантований покупець».
Щодо доводів відповідача про прийнятий механізм спеціальних обов`язків забезпечував ліквідність задіяних учасників та виконання ними зобов`язань в межах договорів, укладених на виконання постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов'язків на учасників ринку електричної енергії для задоволення потреб побутових споживачів  у  процесі функціонування ринку електричної енергії» від 05.06.2019 №483 (далі - постанова КМУ №483) судом апеляційної інстанції враховані наступні висновки Верховного Суду.
Верховний Суд  у  постанові від 18.09.2024  у  справі №  918/1304/23  виклав висновок, зокрема щодо застосування до подібних правовідносин  у  рамках виконання виробником та постачальником універсальних послуг спеціальних обов`язків, покладених на таких учасників ринку електричної енергії положеннями постанови КМУ №483, зазначивши, що з метою дотримання відповідної синхронності руху коштів, положення постанови КМУ №483 не містять вказівки на те, що при виконанні договірних зобов`язань сторони використовують лише ті кошти, які надійшли від попереднього їх платника  у ланцюгу  взаємних розрахунків.
При цьому колегія суддів Верховного Суду  у  справі №918/1304/23  вказала, що положення вказаної постанови КМУ №483 не визначають джерел розрахунків (джерел надходження коштів: безпосередньо від іншого учасника передбаченої схеми відносин чи інших джерел за результатами власної господарської діяльності), які існують  у  межах таких договірних відносин,  у  т.ч. і для «постачальників універсальних послуг», з огляду на що, постачальник універсальних послуг зобов`язаний сплачувати вартість отриманої електричної енергії незалежно від джерела надходження коштів  та без огляду на їх надходження від попереднього учасника  у ланцюгу  взаємних розрахунків.  
Судом апеляційної інстанції враховано, що вказаним спростовуються доводи відповідача про звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання про що, в свою чергу також було зазначено в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції.
Разом з тим, судом апеляційної інстанції взято до уваги й те, що відповідач визнає наявність обов`язку перед позивачем та не ухиляється від сплати заборгованості, а, навпаки, вживає заходів щодо погашення наявного боргу, що підтверджується, зокрема, сплатою відповідачем суми основного боргу в розмірі 940  724  261, 40 грн. 
Крім того, господарські операції за спірним договором не можна віднести до категорії комерційних операцій на власний ризик, оскільки основним видом діяльності відповідача є торгівля електроенергією, метою укладання ним спірного договору є забезпечення потреб цивільного населення ( в переважній більшості) електроенергією, а отже, можливість розрахунків відповідача з позивачем залежать від надходження грошових коштів від кінцевих споживачів електроенергії.
Постановою НКРЕКП від 25.02.2022 №332 «Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії, під час особливого періоду» були надані настанови учасникам ринку електричної енергії на період дії особливого періоду зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» (даний пункт діє з 27.02.2022).
Судом апеляційної інстанції враховані доводи відповідача, що останній законодавчо позбавлений можливості на будь-яке компенсування втрат, що викликані несвоєчасністю здійснення оплати споживачами, в тому числі промисловістю, за спожиту електричну енергію, за яку Товариство, в свою чергу, сплатило та сплачує в період споживання такої електричної енергії споживачами, а також те, що відповідач позбавлений механізму стимулювання споживачів шляхом застосування санкцій до вчасного виконання останніми обов`язків щодо оплати за спожиту електричну енергію.
На переконання суду апеляційної інстанції, розстрочення виконання рішення забезпечить реальне виконання останнім цього рішення без накопичення боргів із заробітної плати, тобто дозволить досягти мети виконання судового рішення з дотриманням балансу інтересів обох сторін (співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора), до того ж тривалість відповідного розстрочення для стягувача не є надмірною та визначена з урахуванням дозволених процесуальним законом меж. 
Надання розстрочення не заблокує роботи підприємства відповідача та дозволить йому отримати дохід, який надалі може спрямувати на погашення заборгованості перед позивачем. 
При цьому, слід зазначити, що надання розстрочки на 9 місяців забезпечує стабільний графік погашення заборгованості, який сприяє поступовому виконанню зобов`язань відповідачем, в той час як позивачем не доведено погіршення його матеріального стану внаслідок неможливості негайного виконання рішення суду  Товариством з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги».
Отже, враховуючи наведене та встановлені судом обставини справи, а також правове регулювання спірних правовідносин, суд першої інстанції інстанцій дійшов правильного висновку про наявність підстав для розстрочення виконання рішення суду відповідно до вимог статті 331 ГПК України.
Таким чином суд  першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» про розстрочення виконання рішення, в порядку ст. 331 ГПК України.
Згідно із частиною 4  статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»), Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).
Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»),
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»),
Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).
Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.     
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі №910/2009/25  в частині часткового задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» про розстрочення виконання судового рішення прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача  задоволенню не підлягає.
Згідно   статті 129 ГПК України   судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (позивача).
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1.  Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі №910/2009/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі №910/2009/25 в частині часткового задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» про розстрочення виконання судового рішення залишити без змін.
3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Матеріали справи №910/2009/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана суддями 24.09.2025.

Головуючий суддя                                                            С.В. Владимиренко 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                І.П. Ходаківська