УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/8861/24 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М. 
Категорія 72    Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді:         Талько О.Б., 
суддів:                         Коломієць О.С., Григорусь Н.Й.,
за участю секретаря     Антоневської В.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/8102/13-ц за  позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , треті особи- Міська служба у справах дітей Бердичівської міської ради, Служба у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Богорела Сергія Володимировича, на заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 6 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що 03.08.2007 року між ним та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі у них народилася донька - ОСОБА_3 . Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02.06.2011 року у судовій справі №2-1063/11 шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу їх спільна донька ОСОБА_3 залишилась проживати із матір`ю. На початку 2021 року йому стало відомо, що його колишня дружина ОСОБА_2 веде невпорядкований спосіб життя та взагалі не займається вихованням дитини. З травня 2021 року донька ОСОБА_3 проживає разом із ним. Вказує, що не має можливості спілкуватися з відповідачкою, оскільки йому не відоме місце її перебування та номер засобів зв`язку.
Відповідачка не турбується про дитину, не цікавиться її життям, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти - створились умови, які шкодять інтересам дитини.
Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як її ухилення від виховання дитини , свідоме нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків.
 Таким чином, просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою батьківських обов`язків.
Заочним  рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 5 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення щодо виконання обов`язків з виховання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та покладено на Службу у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
      В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Богорел С.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. 
              Так, в оскаржуваному рішенні суд зазначає, що дійсно у висновку органу опіки містяться твердження про гармонійний розвиток дитини, її навчання, участь батька в житті дитини, однак це не є підставою для позбавлення матері батьківських прав щодо доньки. Водночас доказами саме винної поведінки відповідачки могли б бути постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності, довідки органів примусового виконання про наявність заборгованості зі сплати аліментів, покази свідків надані ними в судовому засіданні, тощо. 
Вважає, що відсутність постанови про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності не може слугувати доказом сумлінного виконання нею батьківських обов`язків та бути перепоною для позбавлення відповідачки батьківських прав за наявності для цього інших доказів по справі у їх комплексі. 
21.08.2018 року за заявою ОСОБА_2 державним виконавцем Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №57048602 щодо виконання виконавчого листа у цивільній справі №274/2223/17 Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.
В травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 , яким просив суд припинити стягнення з нього аліментів та розпочати стягнення аліментів зі ОСОБА_2 . 
Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 25.11.2024 року у цивільній справі №947/15819/24 позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Припинено стягнення аліментів із ОСОБА_1 та вирішено стягувати зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 до досягнення дитиною повноліття.
Вищевказане рішення суду не набрало законної сили, оскільки оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду. Розгляд апеляційної скарги призначено на 15.05.2025 року.
Підкреслює, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Натомість, відповідачка цих обов`язків не виконує.
Отже, на думку апелянта, зазначені обставини у відповідності з п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.
   Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
        Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 27.05.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Згідно з витягом з реєстру територіальної громади від 01.11.2022 року №2022/000953693 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
       Згідно з Відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №901584 від 13.11.2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
       Відповідно до паспортних даних ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Як вбачається з долученого до позовної заяви акта обстеження умов проживання від 14.05.2021 року, складеного Службою у справах дітей Одеської міської ради Київського територіального відділу, проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 . За цією адресою проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Умови для виховання та розвитку дитини створені задовільні.
Згідно з висновком Органу опіки та піклування від 09.10.2024 року №3-475, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , враховуючи, що вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не надає необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток неповнолітньої тощо, що можна розцінювати як винну поведінку матері та свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. 
       Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.        Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22 та інших.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 28 лютого 2024 року в справі № 303/4697/22, від 12 лютого 2024 року в справі № 202/1931/22 та інші).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18 та ін.
Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19).
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини(постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23).
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18).
За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
       Висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування від 09.10.2024 року №3-475 не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, а тому обґрунтовано не врахований судом першої інстанції. Висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності в такий спосіб захисту її прав.
Колегія суддів вважає, що наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ.
Проте встановлені судом обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року в справі № 591/6037/21).
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін. 

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Богорела Сергія Володимировича, залишити без задоволення, а заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 6 березня 2025 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: