П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
29 жовтня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/18148/24	
Перша інстанція: суддя Левчук О.А.,
повний текст судового рішення
складено 28.11.2024, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Димерлія О.О.,
суддів: Осіпова Ю.В., Шляхтицького О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 у справі №420/18148/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:
11.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту позивача ОСОБА_1 від 23.05.2024 про звільнення з військової служби з огляду на наявність у нього інвалідності ІІІ групи; 
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 23.05.2024 про звільнення з військової служби з огляду на наявність у нього інвалідності ІІІ групи.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він має право на звільнення з військової служби з огляду на наявність у нього інвалідності ІІІ групи.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 у справі №420/18148/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Приймаючи таке рішення суд першої інстанції вказав, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження звернення позивача у встановленому чинним законодавством порядку до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби.
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування окружним адміністративним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що командиром військової частини НОМЕР_1 не розглянуто його рапорт про звільнення з військової служби. Як зауважує позивач, у матеріалах адміністративної справи містяться докази направлення рапорту командиру військової частини НОМЕР_1 через Міністерство оборони України. Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачу вже було відомо про існування рапорту ОСОБА_1 і відповідач отримав всі документи, які були додані до адміністративного позову. Однак, жодних дій відповідачем не вчинено. Крім того, судом першої інстанції не було взято до уваги те, що Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008, не містить імперативної норми щодо особистого подання рапорту про звільнення з військової служби.
В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, судом апеляційної інстанції установлено такі обставини. 
Зокрема, апеляційним адміністративним судом з`ясовано, що ОСОБА_1 військову службу проходить у військовій частині НОМЕР_1 .
Як стверджує позивач, 23.05.2025 засобами поштового зв`язку ним на ім`я командування військової частини НОМЕР_1 через Міністерство оборони України скеровано рапорт про звільнення з військової служби. 
Не отримавши відповіді на свій рапорт позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом. 
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно із частинами 1, 2, 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною першою статті 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є  Конституція України, цей Закон,  Закон України «Про оборону України», Закон України «Про Збройні Сили України», Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята  статті Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина сьома  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Указом Президента України від 10.12.2008 №    1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначено порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегульовано питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі. (пункт 1).
Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
За фактичними обставинами справи, ОСОБА_1 засобам поштового зв`язку на ім`я командування військової частини НОМЕР_1 через Міністерство оборони України скеровано рапорт про звільнення. 
На підтвердження направлення такого звернення позивачем до матеріалів справи додано фіскальний чек АТ «УКРПОШТА» від 23.05.2024 (поштовий ідентифікатор 5002706230859).
За наслідком дослідження названого доказу колегія суддів зазначає, що він не є належним, адже не містить інформації щодо предмета доказування, а саме не підтверджує направлення саме рапорту про звільнення з військової служби.
Відповідно до п.62 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009, підтвердженням оплати послуг поштового зв`язку з пересилання письмової кореспонденції є, зокрема, розрахунковий   документ   про оплату послуги поштового зв`язку.
Тобто, розрахунковий документ, виданий поштовим відділенням, є доказом надання (оплати) послуг поштового зв`язку, проте він не містить відомостей щодо вмісту поштового відправлення і повної адреси одержувача.
Згідно із п. 17 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009, внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання з описом вкладення та/або з післяплатою, згідно з тарифами оператора поштового зв`язку. Послуга опису вкладення до поштового відправлення полягає в підтвердженні у визначеному оператором поштового зв`язку порядку відповідно до технологічного процесу здійснення такої операції вмісту вкладення до поштового відправлення із зазначенням індивідуальних ознак відповідного вкладення (конкретний вид, кількість тощо), що відрізняє його від інших речей.
Натомість, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 у встановленому чинним законодавством порядку звертався до військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення зі служби, матеріали справи не містять. 
Крім того, слід відмітити, що подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.
У разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, рапорт військовослужбовця подається напряму, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.
Як зазначає позивач, рапорт про звільнення з військової служби направлявся засобами поштового зв`язку до Міністерства оборони України, а не прямому командиру. 
Отже, беручи до уваги наведене, колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
При цьому, колегія суддів уважає безпідставним твердження скаржника про те, що під час розгляду справи в суді військовою частиною НОМЕР_1 уже отримано усі документи, які додано ОСОБА_1 до позову, адже така обставина лише наділяє сторону у справі певними процесуальними правами та обов`язками виключно в межах судової справи і не є безумовним свідченням необхідності здійснювати розгляд рапорту, належних доказів отримання якого матеріали справи не містять. 
Відхиляються також посилання ОСОБА_1 на те, що Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008, не містить імперативної норми щодо особистого подання рапорту про звільнення з військової служби, оскільки приписами пункту 233 такого підзаконного нормативно-правового акту чітко передбачено необхідність подання по команді рапорти про звільнення та документів, які підтверджують підстави звільнення.
Установлені під час розгляду даної справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки у повному обсязі спростовують наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні рішення в оскаржуваній частині судом першої інстанції було дотримано усіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 у справі №420/18148/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	Ю.В. Осіпов    О.І. Шляхтицький