ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 201/13250/23
провадження № 61-4274св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ; 
третя особа - акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 рокуу складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.            Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що 25 червня 2019 року між ним та  ОСОБА_2 було укладено у простій письмовій формі договір позики, за умовами якого відповідач отримав від нього в борг 270 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2020 року.
 
Після настання строку повернення позики позивач звертався до відповідача з вимогами повернути грошові кошти, які залишилися без задоволення.
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу у розмірі 270 000 доларів США.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції  
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 березня 2024 року у складі судді Антонюка О. А. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щоматеріали справи не містять доказів виконання договору позики, тобто доказів отримання ОСОБА_2 грошових коштів, а також не визначено грошову одиницю еквіваленту, про який зазначено в договорі позики.
 
В пункті 5.2 договору позики вказано, що сума позики підлягає поверненню в готівковій або безготівковій формі, однак з інших його пунктів неможливо ідентифікувати механізм та валюту повернення грошових коштів, оскільки для безготівкової форми мав бути визначений рахунок для повернення коштів, а для готівкової форми - відповідна розписка тощо.
 
Крім того, в пункті 4.1 договору визначено строк повернення позики до 31 грудня 2020 року, однак позивач звернувся до суду з позовом майже зі спливом трьох років, а саме в жовтні 2023 року, після того, як акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» (далі - АТ «Банк Кредит Дніпро») розпочато реалізацію квартири ОСОБА_2 . 
 
Укладений між сторонами договір позики від 25 червня 2019 року фактично може бути елементом намагання сторін вивести активи боржника ОСОБА_2 з метою ухилення від виконання судових рішень, які набрали законної сили.
 
Так, в межах відкритого зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання відносно ОСОБА_2 виконавчих документів: 
 
-     наказу у справі № 904/1290/20, виданого 01 березня 2023 року Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» 17 218,67 доларів США заборгованості по 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту за період з 04 березня 2017 року по 26 лютого 2020 року (виконавче провадження № НОМЕР_3 відкрито 22 березня 2023 року); 
-     наказу у справі № 904/1290/20, виданого 01 березня 2023 року Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» судового збору 3 220,57 грн (виконавче провадження № НОМЕР_4 відкрито 22 березня 2023 року); 
-     наказу у справі № 904/2344/20, виданого 10 лютого 2022 року Господарським  судом Дніпропетровської області про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованості за кредитним договором від 12 травня 2014 року № 120514-КЛВ по тілу кредиту в розмірі 181 013,41 доларів США та 73 232,78 грн судового збору (виконавче провадження № НОМЕР_2 відкрито 24 лютого 2022 року); 
-     виконавчого листа у справі № 201/8074/20, виданого 31 серпня 2023 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» судового збору 4 583 грн (виконавче провадження № НОМЕР_5 відкрито 27 жовтня 2023 року).
 
17 жовтня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О. О. було здійснено опис та арешт квартири боржника ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , про що винесено постанову, а 10 листопада 2023 року зазначена квартира була виставлена державним підприємством «Сетам»на електронні торги за номером лоту № 540142 та призначено торги на 13 грудня 2023 року.
 
Однак ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 03 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково, заборонено будь-яким особам (державним реєстраторам на нерухоме майно, нотаріусам та іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів) будь-яким органам (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), державним виконавцям, приватним виконавцям, державному підприємству «Сетам» здійснювати будь-які дії (в тому числі реєстраційні) щодо продажу, відчуження    будь-яким іншим способом (в тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, застави, міни, реалізація, продаж на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах та інше, поділу, виділу, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, припинення будь-яких обтяжень, передачу в іпотеку тощо), будь-якого іншого обтяження, скасування записів, поновлення записів, звернення стягнення на вказане майно і дій по організації та здійсненню його вилучення та примусової реалізації і відчуження та відкриття розділів стосовно будь-якого нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 .
 
Зазначена ухвала в межах цієї справи заблокувала виконання вищезазначених судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з чим стягувач АТ «Банк Кредит Дніпро» не може задовольнити свої вимоги за судовими рішеннями. Наявність вказаної ухвали не дає можливість реалізувати квартиру боржника ОСОБА_2 на торгах, в межах зведеного виконавчого провадження, яке було відкрито задовго до постановлення ухвали про забезпечення позову.
 
Щодо наявності в діях сторін зловживань та вчинення дій на шкоду іншого кредитора - АТ «Банк Кредит Дніпро», то суд першої інстанції виходив із того, що ці обставини були встановлені постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у справі № 201/8074/20, в якій зазначено, що ОСОБА_2 , який здійснив відчуження квартири на підставі договору дарування на користь своєї дочки після пред`явлення банком до нього позову про стягнення заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки такі дії порушують майнові інтереси кредитора, і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторони є пов`язаними особами та заінтересовані у виведені квартири без її реалізації на електронних торгах в межах відкритого виконавчого провадження. Тим більше, шляхом укладення фраудаторного правочину боржник ОСОБА_2 вже здійснював спробу уникнути реалізації квартири. Тому позов ОСОБА_1 має штучний характер, направлений на блокування виконання судових рішень, які набрали законної сили, з метою уникнення від задоволення вимог стягувача АТ «Банк Кредит Дніпро».
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 березня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 270 000 доларів США.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції належним чином не оцінив зміст договору позики від 25 червня 2019 року, не встановив справжню правову природу вказаного правочину та дійшов передчасного висновку, що він не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 грошових коштів у позику. 
 
Всупереч обставинам справи суд першої інстанції безпідставно зазначив у рішенні, що ОСОБА_1 не довів факт передачі грошових коштів ОСОБА_2 .
 
Висновок суду першої інстанції про те, що договір позики від 25 червня 2019 року, укладений між сторонами, фактично може бути елементом намагання сторін вивести активи боржника ОСОБА_2 з метою ухилення від виконання судових рішень, які набрали законної сили, є припущенням, яке нічим не підтверджується. Навпаки, наявність договору позики від 25 червня 2019 року, укладеного між сторонами, нічим не спростовується.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
05 липня 2024 року АТ «Банк Кредит Дніпро» подало до Верховного Суду через підсистему Електронний Суд касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга АТ «Банк Кредит Дніпро» подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 01 березня 2023 року у справі № 442/3663/20, від 27 квітня 2023 року у справі № 161/11436/21.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою АТ «Банк Кредит Дніпро» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 рокута витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.
 
14 листопада 2024 року справа № 201/13250/23 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга АТ «Банк Кредит Дніпро» мотивована тим, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив обставини, що в межах цієї справи відсутні докази виконання договору позики та чи дійсно цей договір було виконано, тобто, відсутні докази отримання ОСОБА_2 грошових коштів взагалі, не визначено грошову одиницю еквіваленту, про який зазначено в договорі. Крім того, договір позики взагалі не містить інформації, на які цілі отримуються кошти в борг, що ставить під сумнів дійсність цього договору.
 
За умови отримання  ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в борг 270 000 доларів США, відповідно до вимог частини другої статті 533 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ці кошти підлягали б поверненню в грошовій одиниці гривні, однак апеляційний суд не дослідив це питання, не встановив курс валют долара США по відношенню до гривні та не навів правового обґрунтування стягнення заборгованості в доларах США.
 
Звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_2 , позивач не здійснював досудове врегулювання спору, а в судовому засіданні сторона відповідача визнала позов повністю, що свідчить про відсутність спору між сторонами взагалі, та штучність поданого позову до суду без наміру захистити дійсно порушені права позивача. Тому банк вважає, що подання позовної заяви ОСОБА_1 є штучною дією, направленою на зменшення стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» в межах виконавчого провадження, що є зловживанням процесуальними правами з боку позивача.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 - адвокат Котович М. О. подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Фактичні обставини справи, встановлені апеляційним судом
 
25 червня 2019 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позикодавець в цілях особистих текучих потреб позичальника передав позичальнику грошові кошти в розмірі, встановленому цим договором, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю суму позики в обумовлений цим договором строк.
 
Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору сума позики становить в еквіваленті 270 000 доларів США. Згідно з пунктом 3.1 договору в день підписання цього договору позикодавець передав позичальнику суму позики в розмірі еквівалентному 270 000 доларів США в готівковій формі, а позичальник прийняв зазначену суму коштів.
 
Підписання цього договору є фактом отримання грошових коштів позичальником від позикодавців у повному розмірі.
 
Термін повернення позики до 31 грудня 2020 року (пункт 4.1 договору).
 
Сума позики підлягає поверненню в готівковій або безготівковій формі (пункт 5.2 договору).
 
Текст договору позики від 25 червня 2019 року містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти на підставі договору позики від 25 червня 2019 року в сумі 270 000 доларів США в день підписання цього договору.
 
Таким чином, апеляційний суд виходив з того, що підписаний ОСОБА_2 договір позики підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Касаційна скарга АТ «Банк Кредит Дніпро» не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
 
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. 
 
Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
 
Відповідно до абзацу першого частини першої та абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
 
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
 
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20, провадження № 61-1664св22).
 
У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/1 вказано, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та ухвалюючи нове судове рішення про його задоволення, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. 
 
Під час розгляду справи місцевим судом сторона відповідача в судовому засіданні визнала позовні вимоги, погодилася з викладеними в позові обставинами і не заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. 
 
За таких обставин, встановивши, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики, в результаті чого у нього утворилася заборгованість, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 270 000 доларів США.
 
Крім того, договір позики від 25 червня 2019 року, укладений між сторонами, не оспорювався ніким із учасників справи.
 
Доводи касаційної скарги про те, що подання позовної заяви ОСОБА_1 є штучною дією, направленою на зменшення стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» в межах виконавчого провадження, що є зловживанням процесуальними правами з боку позивача, не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на припущеннях.
 
Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
 
Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
Таким чином, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
 
Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
 
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
Такий правовий висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16 та в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 414/1447/16-ц. 
 
У справі, яка переглядається, в пункті 2.1 договору позики сторони визначили суму позики в еквіваленті 270 000 доларів США, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення в судовому порядку з відповідача на користь позивача цієї заборгованості у розмірі 270 000 доларів США.
 
Такий висновок апеляційного суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 01 березня 2023 року у справі № 442/3663/20, від 27 квітня 2023 року у справі № 161/11436/21., є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Отже, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                       О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович