ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 593/1248/16-к
провадження № 51-8640км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
представника потерпілої                       ОСОБА_6 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                   ОСОБА_7 ,
засудженого                                              ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого  ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , на вирок Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016210040000150, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нараїв Бережанського району Тернопільської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Бережанський районний суд Тернопільської області вироком від 10 липня 2023 року визнав невинуватим ОСОБА_8 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 119 КК і виправдав у зв`язку з недоведеністю вчинення ним такого кримінального правопорушення.
Цим же вироком суд визнав ОСОБА_8 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні зач. 1 ст. 115 КК, яке підтримала потерпіла ОСОБА_9 , та виправдав у зв`язку з недоведеністю вчинення ним такого кримінального правопорушення.
Вирішив суд і питання, які стосуються процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду прокурор подав змінений обвинувальний акт, відповідно до якого дії ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч. 1 ст. 119 КК. Такий висновок сторона обвинувачення зробила на підставі того, що досліджені під час судового розгляду докази свідчили про відсутність у ОСОБА_8 прямого умислу на заподіяння смерті потерпілій, а смерть останньої настала внаслідок необережних дій засудженого.
Водночас потерпіла підтримувала обвинувачення в раніше пред`явленому обсязі за ч. 1 ст. 115 КК.
Відповідно до обвинувачення, яке підтримала потерпіла, ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 21:00 ОСОБА_8 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на території присадибної ділянки неподалік свого житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , під час словесного конфлікту з ОСОБА_10 , який переріс у шарпанину, в ході якої, маючи на меті заподіяти смерть потерпілій, умисно завдав їй одного удару ножем у передню поверхню лівої половини грудної клітки, чим заподіяв їй проникаюче ножове поранення лівої половини грудей з ушкодженням лівого шлуночка серця, що супроводжувалося масивною крововтратою, зовнішньою та внутрішньою кровотечею, внаслідок якого настала смерть ОСОБА_10 .
Хмельницький апеляційний суд 18 березня 2025 року за результатом розгляду кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора і представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 скасував вирок районного суду та ухвалив свій вирок, за яким визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. Призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Бережанського районного суду Тернопільської області від 12 грудня 2014 року і призначив ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Вирішив суд і питання, які стосуються: початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; речових доказів; процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Указаним вироком апеляційного суду встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 21:00 ОСОБА_8 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на території присадибної ділянки неподалік свого житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , під час словесного конфлікту з ОСОБА_10 , який переріс у шарпанину, в ході якої, маючи на меті заподіяти смерть потерпілій, умисно завдав їй одного удару ножем у передню поверхню лівої половини грудної клітки, чим заподіяв їй проникаюче ножове поранення лівої половини грудей з ушкодженням лівого шлуночка серця, що супроводжувалося масивною крововтратою, зовнішньою та внутрішньою кровотечею, внаслідок якого настала смерть ОСОБА_10 .
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до незгоди з висновками апеляційного суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Указує, що його винуватість цей суд визнав доведеною на підставі неналежних і недопустимих доказів, усупереч вимогам ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Зазначає про недопустимість протоколу огляду від 27 червня 2016 року, оскільки сторона обвинувачення не підтвердила належними процесуальними документами дотримання правової процедури під час огляду домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_8 та не зверталася з клопотанням про надання дозволу на огляд чи обшук. На переконання ОСОБА_7 , протокол лише встановлює обставини події, але не підтверджує причетності підзахисного до вчинення злочину.
На її думку, суперечності між показаннями ОСОБА_8 , наданими під час слідчого експерименту, та іншими доказами, наявними у справі, свідчать про його необізнаність щодо деталей злочину (положення тіла потерпілої, механізму заподіяння удару). Указує, що версію про необережне заподіяння смерті потерпілій засуджений висунув під психологічним тиском і перед вибором відбувати покарання у виді позбавлення волі на строк 5 чи 12 років, будучи на той час уже засудженим до позбавлення волі на строк 5 років та звільненим від його відбування на підставі ст. 75 КК. Стверджує, що відмова ОСОБА_8 підписувати протокол після завершення слідчої дії підтверджує сумнів у добровільності показань засудженого, наданих у ході слідчого експерименту.
Зазначає, що висновки експертів від 06 та 27 липня 2016 року № 59 і № 453 відповідно не містять жодних відомостей про причетність ОСОБА_8 до вбивства потерпілої, у них лише описано тілесні ушкодження на тілі ОСОБА_10 та механізм їх утворення.
ОСОБА_7 указує, що апеляційний суд залишив поза увагою те, що згідно з висновком експерта від 14 липня 2017 року № 52 усі виявлені на трупі потерпілої тілесні ушкодження (рани і садна на обличчі, а також проникаюче поранення грудей) утворилися в короткий проміжок часу, майже одночасно. Водночас суд визнав доведеним, що ОСОБА_8 умисно завдав лише одного удару ножем у груди потерпілій, тоді як жодних інших обставин, за яких могла виникнути решта тілесних ушкоджень, суд не встановив.
На думку захисника, суд апеляційної інстанції, установивши, що поранення в груди потерпілій було заподіяно ножем № 2 (з коричневим держаком), мав дослідити цей ніж як речовий доказ для встановлення його зв`язку зі злочином та усунення розбіжностей між показаннями засудженого й описом ножа у висновку експерта.
Зазначає, що висновок експерта від 14 липня 2017 року № 52, на підставі якого апеляційний суд дійшов переконання про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому діяння, не відповідає критерію категоричності, необхідному для обґрунтування судових висновків.
Крім того, акцентує на недопустимості наведеного вище висновку експерта з огляду на те, що об`єктом дослідження були ножі, отримані, на думку захисту, з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Також ставить під сумнів висновок експерта від 20 вересня 2016 року № 204 з тих підстав, що експерт не дійшов однозначної думки щодо належності клітин ОСОБА_8 , виявлених у піднігтьовому вмісті рук потерпілої. 
Наголошує на неврахуванні судом апеляційної інстанції того, що жоден доказ окремо або в сукупності об`єктивно не підтверджує обставин версії обвинувачення стосовно умисного вбивства та не доводить винуватості засудженого поза розумним сумнівом.
За твердженням захисника, суд апеляційної інстанції не навів об`єктивних даних щодо наявності в обвинуваченого прямого умислу на вчинення вбивства потерпілої, а сукупність установлених судом обставин та наведених доказів підтверджує його невинуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння.
Стверджує, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_8 , будучи особою з інвалідністю, фізично слабшим, не маючи мотиву та мети заподіяти смерть потерпілій, ніколи не вступав із нею в конфлікт, не мав при собі знаряддя злочину, фактично оговорив себе й не міг учинити протиправні діяння стосовно ОСОБА_10 , що між потерпілою і засудженим існували виражені фізичні відмінності, зокрема різниця у зрості та вазі. Зазначає, що причетність інших осіб до вбивства потерпілої орган досудового розслідування не перевіряв, а також не було з`ясовано, де перебувала потерпіла після обідньої пори, з ким вживала алкогольні напої та за яких обставин отримала тілесні ушкодження.
Захисник свої доводи обґрунтовує також тим, що апеляційний суд усупереч ст. 439 КПК проігнорував вказівки суду касаційної інстанції, надані після скасування попередньої ухвали апеляційного суду.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 , надавши пояснення, та засуджений ОСОБА_8  підтримали подану касаційну скаргу.
Прокурор ОСОБА_5 висловив заперечення стосовно задоволення касаційної скарги захисника та просив вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_8 залишити без зміни. 
Представник потерпілої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_6 , заперечила проти задоволення касаційної скарги та зазначила, що доводи касаційної скарги захисника не спростовують висновків апеляційного суду, яким встановлена винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, Суд дійшов висновку,що скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, зазначених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 404, ч. 2 ст. 421 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Виправдувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасований лише у разі, якщо апеляційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник, а також на підставі апеляційної скарги обвинуваченого, його захисника з мотивів і підстав виправдання.
За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На переконання колегії суддів, Хмельницький апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 указаних положень процесуального закону дотримався.
Насамперед колегія суддів звертає увагу на те, що це кримінальне провадження уже було предметом судових розглядів, у тому числі касаційної інстанції.
Так, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. Зборівський районний суд Тернопільської області вироком від 12 квітня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року, визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення та засудив із застосуванням ст. 71 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Не погодившись із наведеними вище рішеннями судів, захисник ОСОБА_7 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просила їх скасувати. Касаційний суд частково задовольнив касаційну скаргу захисника і скасував ухвалу апеляційного суду.
У рішенні від 10 жовтня 2019 року суд касаційної інстанції наголосив, що апеляційний суд не з`ясував, чи належним чином місцевий суд перевірив докази (зокрема, протокол про результати аудіоконтролю особи під час перебування ОСОБА_8 в ІТТ Бережанського ВП ГУНП України в Тернопільській області; протокол слідчого експерименту за його участю від 27 червня 2016 року; висновок комісійної судово-медичної експертизи від 17 липня 2017 року № 58), якими обґрунтовував винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК з точки зору належності та допустимості.
Зокрема, касаційний суд звернув увагу, що негласну слідчу дію було проведено до постановлення ухвали слідчого судді про надання дозволу на її проведення, за відсутності обставин, передбачених ч. 1 ст. 250 КПК. Крім того, визнаючи протокол слідчого експерименту доказом винуватості ОСОБА_8 , суд не розглянув питання можливої необізнаності засудженого щодо деталей злочину. Оскільки ОСОБА_8 заперечив у судовому засіданні свою винуватість, суд не перевірив і не оцінив інших доказів сторони обвинувачення з точки зору достатності. Також залишив поза увагою і те, що висновок комісійної судово-медичної експертизи від 17 липня 2017 року № 58 підтверджує лише можливість заподіяння поранення вилученим у засудженого ножем, але не доводить, що саме він був знаряддям злочину. Водночас у висновку зазначалося про одночасність завдання проникаючого поранення грудної клітки з ушкодженням серця та спричинення інших тілесних ушкоджень, виявлених на трупі потерпілої (рана лівої щоки, надріз лівої половини нижньої губи й підборіддя, садна верхньої повіки лівого ока, крововилив на внутрішній поверхні нижньої губи), що суперечить версії суду про заподіяння ОСОБА_8 потерпілій лише одного удару.
З урахуванням зауважень Верховного Суду апеляційний суд ухвалою від 29 липня 2020 року задовольнив апеляційні скарги сторони захисту та призначив новий розгляд у суді першої інстанції.
Під час нового судового розгляду сторона обвинувачення надала змінений обвинувальний акт, відповідно до якого дії ОСОБА_8 було кваліфіковано за ч. 1 ст. 119 КК як вбивство через необережність. Потерпіла підтримала попереднє обвинувачення, висунуте ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК.
За результатами розгляду Бережанський районний суд Тернопільської області вироком від 10 липня 2023 року визнавши докази, надані стороною обвинувачення, зокрема, недопустимими (протокол огляду місця події від 27 червня 2016 року, висновок судово-медичного експерта криміналіста від 14 липня 2017 року № 52, висновок комісійної судово-медичної експертизи від 17 липня 2017 року № 58 в частині пунктів 9, 10, 11 та протокол аудіоконтролю особи від 26 вересня 2016 року), неналежними (висновки експерта від 23 вересня 2016 року № 204 та № 7-111/16) та недостатніми (висновки експертів № 634/453, від 06 липня 2016 року № 59, і від 27 липня 2016 року № 453) дійшов висновку про невинуватість ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 119 КК і ч. 1 ст. 115 КК й виправдав у зв`язку з недоведеністю вчинення ним цих кримінальних правопорушень.
Не погодившись із цим вироком суду, прокурор та представник потерпілої - адвокат ОСОБА_6 , оскаржили його до апеляційного суду.
Хмельницький апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 в апеляційному порядку, здійснив розгляд відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК, урахував позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 10 жовтня 2019 року, та дійшов висновку, що надані стороною обвинувачення докази підтверджують винуватість  ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. 
Так, під час апеляційного розгляду суд дослідив письмові докази, а саме протокол огляду місця події від 27 червня 2016 року з фототаблицями до нього (огляд домоволодіння ОСОБА_11 ), протокол огляду місця події від 27 червня 2016 року з фототаблицями до нього (огляд земельної ділянки, де був виявлений труп потерпілої), протокол проведення слідчого експерименту від 28 червня 2016 року з відеозаписом цієї слідчої дії), висновки експертів № 634/453, від 06 липня 2016 року № 59, висновок комісійної судово-медичної експертизи від 17 липня 2017 року № 58, висновок експерта від 27 липня 2016 року № 453, висновок судово-медичного експерта криміналіста від 14 липня 2017 року № 52, а також постанову про проведення НСРД - аудіоконтролю особи від 28 червня 2016 року, ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року та протокол про результати аудіоконтролю особи від 26 вересня 2016 року) і допитав експертів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . 
За результатом оцінки наведених вище доказів суд апеляційної інстанції визнав недопустимими докази, отримані в результаті проведення НСРД, оскільки їх отримала особа (працівник оперативного підрозділу Бережанського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_16 ), яка не мала відповідних процесуальних повноважень, та відхилив як неналежний доказ висновок комп`ютерно-технічної експертизи від 23 червня 2016 року № 7-111/16, бо інформація, виявлена експертом у телефоні, не містила доказів, які мають значення для кримінального провадження.
Водночас інші зазначені вище докази апеляційний суд визнав допустимими і належними та встановив, що вони є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погоджується з оцінкою доказів, якими апеляційний суд обґрунтував винуватість підзахисного.
Верховний Суд, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів касаційної скарги, з урахуванням особливостей касаційного перегляду, про які зазначено вище, не поділяє тверджень захисника, зважаючи на таке. 
Насамперед колегія суддів зауважує, що під час здійснення касаційного перегляду Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених апеляційним судом.
Водночас суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, викладених у касаційній скарзі, чи були додержані судом попередньої інстанції процесуальні норми, що регулюють розгляд судами обвинувачення, у тому числі приписи, які стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та сукупності доказів з точки зору достатності для висновків суду.
Так, захисник у касаційній скарзі стверджує, що протокол огляду місця події від 26 червня 2016 року є недопустимим доказом, оскільки сторона обвинувачення не підтвердила належними процесуальними документами правомірності огляду домоволодіння ОСОБА_11 . Також указує, що слідчий не звертався до слідчого судді з клопотанням про надання дозволу на проведення цієї слідчої дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.
Тобто, крім можливості проникнення до житла особи на підставі судового рішення, закон передбачає можливість проникнути до житла також і в разі її добровільної згоди. 
Надаючи оцінку протоколу огляду місця події від 27 червня 2016 року, апеляційний суд констатував, що огляд домоволодіння на АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_8 , було проведено 27 червня 2016 року на підставі письмової заяви власника - ОСОБА_11 . Водночас суд зафіксував відсутність у матеріалах кримінального провадження самого письмового документа, що містить згоду на проведення огляду місця події, і зазначив, що це не є вирішальним, адже письмова заява є лише одним із можливих способів підтвердження добровільності згоди, але не єдиним.
Крім того, суд підкреслив, що закон не встановлює спеціальних правил для доведення добровільності згоди на проникнення до житла чи іншого володіння. Питання про наявність та добровільність згоди визначається з урахуванням усіх обставин, за яких відбувалося проникнення, і може підтверджуватися або спростовуватися будь-якими доказами.
Таким чином, апеляційний суд констатував, що ОСОБА_11 висловив згоду на проведення огляду, був присутній під час його здійснення та не вніс до протоколу жодних зауважень чи заперечень щодо порядку проведення слідчої дії або вилучення речей. Про порушення його конституційних прав, пов`язаних із недоторканністю житла, він не заявляв ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду - як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді.
Колегія суддів погоджується із цими висновками апеляційного суду та підсумовує, що оскаржуваний захисником протокол огляду місця події відповідає вимогам ч. 1 ст. 233 КПК, слідчу дію проведено за добровільною згодою ОСОБА_11 , а тому звернення до слідчого судді з клопотанням не вимагалося.
Зважаючи на наведене, речові докази, зокрема ножі, а також висновок судово-медичного експерта криміналіста від 14 липня 2017 року № 52, складеним за результатами їх дослідження, апеляційний суд обґрунтовано визнав допустимими доказами.
Так, у ході огляду домоволодіння, у якому проживав ОСОБА_8 , було виявлено та вилучено, зокрема, три ножі: ніж із чорною ручкою, ніж із коричневою ручкою і ніж з обламаною ручкою. Апеляційний суд установив, що саме ножем № 2 (з коричневою ручкою), вилученим під час слідчої дії, ОСОБА_8 заподіяв потерпілій проникаюче ножове поранення. Отже, доводи ОСОБА_7 про те, що протокол не підтверджує причетності ОСОБА_8 до вчинення злочину, є неспроможними.
Не ґрунтуються на матеріалах справи й доводи захисника про те, що апеляційний суд, установивши факт заподіяння потерпілій проникаючого поранення ножем № 2, мав оглянути цей ніж і дослідити його в судовому засіданні для усунення розбіжностей між описом ножа в показаннях ОСОБА_8 та у висновку експерта. З матеріалів справи вбачається, що жоден з учасників судового провадження - ані сторона обвинувачення, ані сторона захисту не заявляли клопотань у порядку, передбаченому ст. 23 КПК, про дослідження речових доказів. Тому суд був позбавлений права самостійно досліджувати зазначений доказ. Водночас цей ніж був предметом експертних досліджень у межах кримінального провадження, його характеристики, що мають доказове значення у справі, належним чином зафіксовані, зокрема у висновку експерта від 14 липня 2017 року № 52. Надаючи роз`яснення в судовому засіданні апеляційного суду, судовий експерт ОСОБА_13 підтвердив правильність висновку та роз`яснив, що саме за метричними характеристиками (довжина ножа, довжина і ширина леза) він визначив ніж № 2, як той, яким могли бути спричинені тілесні ушкодження потерпілій, порівняно з іншими ножами вилученими у ході огляду місця події.
Посилання захисника на правові позиції, зазначені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 700/361/17, провадження № 51-1840км20, від 16 вересня 2020 року у справі № 623/5106/15-к, провадження № 51-6087км19, від 19 серпня 2020 року у справі № 461/7657/16-к, провадження № 51-1314км20, від 24 квітня 2019 року у справі № 180/509/17-к, провадження № 7604км18, від 08 квітня 2020 року у справі № 447/1765/16-к, провадження               № 51-4968км19, від 29 листопада 2019 року у справі № 310/4839/17, провадження № 51-9943км18, від 16 червня 2020 року у справі № 423/130/19, провадження                 № 51- 5769км19, від 26 лютого 2019 року у справі № 266/4000/14-к, провадження № 51-4505км18, не є слушними, оскільки обставини цього кримінального провадження не є релевантними обставинам, зазначеним у вказаних рішеннях.
На цих підставах колегія суддів відхиляє доводи захисту. 
На переконання ОСОБА_7 , протокол слідчого експерименту не може вважатися доказом винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки його показання, дані під час слідчої дії, не узгоджуються з висновками експертів. Водночас стверджує, що версія засудженого про необережне спричинення удару потерпілій у груди була наслідком психологічного тиску працівників правоохоронних органів.
Ці доводи захисника були також предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який навів переконливі мотиви на їх спростування. 
Зокрема, апеляційний суд не встановив жодних ознак примусу чи тиску з боку правоохоронних органів щодо засудженого у ході проведення з ним слідчого експерименту. Суд виходив із того, що під час слідчої дії ОСОБА_8 поводився спокійно, без стороннього впливу послідовно розповідав обставини вчинення злочину та відповідав на уточнювальні запитання слідчого й експерта. Крім того, суд урахував і те, що засуджений користувався послугами захисника і під час судових розглядів, у тому числі в апеляційній інстанції, не повідомляв про будь-який фізичний чи психологічний тиск з боку слідчих або інших працівників поліції. 
Не визнала проявом психологічного тиску на ОСОБА_8 колегія суддів апеляційного суду твердження засудженого про те, що слідчий нібито ввів його в оману, заявивши, що через наявність судимості його все одно викриють у вбивстві потерпілої, адже такі відомості нічим не підтверджувалися.
З цими висновками апеляційного суду погоджується і Суд, тому що ОСОБА_8 не пояснив, яким чином факт його попереднього засудження зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком міг вплинути на його викриття в умисному вбивстві потерпілої. Таким чином, засуджений не навів логічного причинно-наслідкового зв`язку між наведеними обставинами, які б свідчили про можливі маніпуляції з боку правоохоронних органів чи введення його в оману. 
Крім того, на підтвердження наведених висновків апеляційний суд послався на відеозапис слідчого експерименту, відповідно до якого ОСОБА_8 чітко описує механізм завдання удару у груди потерпілій, конкретизує свої дії та обставини приховування слідів злочину. На підставі цього суд дійшов висновку про його обізнаність з обставинами вчинення злочину.
Далі, проаналізувавши зміст протоколу слідчого експерименту, апеляційний суд установив, що в ході слідчої дії ОСОБА_8 висунув версію про спричинення смерті ОСОБА_10 з необережності, намагаючись таким чином пом`якшити свою відповідальність. Так, засуджений пояснював, що потерпіла, упавши разом із ним, нібито натрапила на ніж, який він тримав у правій руці, внаслідок чого утворилося поранення грудної клітки.
Разом із тим, дослідивши протокол огляду місця події від 27 червня 2016 року з фототаблицею, суд установив, що тіло потерпілої розташовувалося в положенні, яке суперечить версії засудженого. Зокрема, ноги потерпілої були максимально зігнуті в колінних і кульшових суглобах, підведені до передньої поверхні живота та перебували під тулубом. Суд також звернув увагу на одяг потерпілої - труси і шорти спущені до рівня меж верхніх та середніх третин стегон і масивно просочені кров`ю. 
Крім того, апеляційний суд оцінив показання експертів ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які зазначили, що, якби потерпіла впала у спосіб, продемонстрований ОСОБА_8 під час слідчого експерименту, кров з рани не могла б просочитися на одяг так, як це зафіксовано у протоколі огляду. Експерти заперечили можливість заподіяння ножового поранення в горизонтальному положенні, як стверджував засуджений. Вони також констатували, що за описаних ним обставин витягнути ножа з тіла потерпілої було б неможливим без утворення додаткових ушкоджень, яких не виявлено ані на вхідному отворі поранення, ані на одязі. Крім того, експерти підтвердили миттєвий характер смерті потерпілої після заподіяння їй ножового поранення та неможливість її переміщення чи зміни положення тіла.
Отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що версія ОСОБА_8 про необережне вбивство ОСОБА_10 є неспроможною. Установлені судом обставини, результати огляду місця події та експертні висновки переконливо підтверджують причетність засудженого до умисного заподіяння потерпілій смертельного ножового поранення.
Колегія суддів погоджується з наведеними вище висновками суду апеляційної інстанції та підсумовує, що версію засудженого про необережне спричинення ножового поранення потерпілій суд обґрунтовано відхилив з посиланням на докази, які її спростовують. Водночас протокол проведення слідчого експерименту є доказом винуватості ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_10 .
Те, що цей протокол не підписаний засудженим, жодним чином не свідчить про недобровільний характер надання ним показань під час слідчої дії, оскільки, як правильно зазначив суд, положення статей 104, 105, 240 КПК не передбачають обов`язку підозрюваного підписувати такий протокол. Водночас засуджений як учасник слідчої дії мав право викласти свої зауваження у протоколі або відмовитися від його підписання. Разом із тим із наявного в матеріалах справи протоколу вбачається, що після слів про те, що протокол прочитано слідчим уголос і записано вірно, ОСОБА_8 власноруч зазначив, що від підпису відмовляється, а протокол ним прочитаний. Крім того, на кожній сторінці протоколу він зробив запис: «від підпису відмовляюсь ОСОБА_17 ».
Стосовно доводів захисника про неналежність таких висновків експертів: від 06 липня 2016 року № 59, від 27 липня 2016 року № 453, від 20 вересня 2016 року № 204, від 14 липня 2017 року № 52 та від 17 липня 2017 року № 58, якими апеляційний суд обґрунтував висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, Верховний Суд зазначає, що практично ці доводи ОСОБА_7 зводяться до заперечення належності цих доказів та непогодження з їх оцінкою на предмет достовірності щодо встановлення судом фактичних обставин кримінального провадження, що, як зазначалося вище, не може бути предметом перевірки суду касаційної інстанції в аспекті реалізації його повноважень, визначених ст. 433 КПК.
Водночас зазначені висновки експертів були предметом оцінки апеляційного суду, який за результатами дослідження визнав їх належними, допустимими та достатніми і встановив, що в сукупності з іншими доказами вони доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. Надані експертами висновки суд визнав повними, логічними та обґрунтованими за змістом, у яких застосовано необхідні наукові методики, а дослідження - такими, що проведені з урахуванням спеціальних знань у галузі медицини та криміналістики.
Зокрема, висновки від 06 липня 2016 року № 59 (об`єктом дослідження якої був фрагмент шкіри з поверхні лівої половини грудної клітки трупа потерпілої), від 27 липня 2016 року № 453 (судово-медична експертиза трупа ОСОБА_10 , у ході якої встановлено тілесні ушкодження, заподіяні потерпілій, та причину її смерті) та від 20 вересня 2016 року № 204 (під час дослідження піднігтьового вмісту рук потерпілої виявлено кров людини та епітеліальні клітини особи жіночої статі, а також встановлено, що домішки клітин, які могли належати ОСОБА_8 , у цих об`єктах не виключаються) апеляційний суд урахував у сукупності з іншими доказами в цьому кримінальному провадженні для підтвердження винуватості засудженого.
Твердження захисника про повне відхилення апеляційним судом висновку експерта № 634/453 є безпідставними. Суд, оцінюючи докази, зазначив про перевагу комісійної судово-медичної експертизи від 03 липня 2017 року № 58, проведеної за всіма матеріалами справи, що підтвердили допитані в апеляційному суді експерти, які її проводили. Водночас експерт ОСОБА_15 , який склав висновок № 634/453, пояснив, що на дослідження йому було надано лише протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , а інших матеріалів кримінального провадження не надано. Він зауважив, що, з урахуванням локалізації ножового поранення грудної клітки потерпілої та напрямку ранового каналу, встановив, що тілесне ушкодження ОСОБА_10 було заподіяно ножем. Питання про те, чи міг ОСОБА_8 , перебуваючи під тілом потерпілої, витягти ножа з її тіла, як про це зазначав засуджений під час слідчого експерименту, він не досліджував.
Отже, зважаючи на наведені вище докази, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у заподіянні вбивства потерпілої та правильно кваліфікував його діяння за ч. 1 ст. 115 КК.
Верховний Суд вкотре звертає увагу, що ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами з урахуванням характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, за встановленими фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
З огляду на усталені підходи до кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я, питання про умисел під час кваліфікації необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння. Зокрема, необхідно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо. 
Апеляційний суд установив, що ОСОБА_8 під час раптово виниклого конфлікту з потерпілою, який переріс у шарпанину, завдав їй удару ножем у ліву половину грудей, спричинивши смертельне тілесне ушкодження. З урахуванням того, що поранення було завдано ножем із клинком довжиною 12,6 мм безпосередньо в серце потерпілої, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність прямого умислу ОСОБА_8 на заподіяння вбивства ОСОБА_10 .
Колегія суддів погоджується із цими висновками апеляційного суду, а захисник у касаційній скарзі не навела жодного обґрунтування на їх спростування.
Ті обставини, що за висновками судово-медичної експертизи на трупі ОСОБА_10 , крім ножового поранення в лівій половині грудей, були виявлені інші тілесні ушкодження (рана лівої щоки, надріз лівої половини нижньої губи та підборіддя, садна верхньої повіки лівого ока, крововилив на внутрішній поверхні нижньої губи з поверхневими тріщинами слизової оболонки, які утворилися незадовго до смерті), ніяким чином не спростовують обставин умисного вбивства, вчиненого ОСОБА_8 , з урахуванням того, що між потерпілою та засудженим перед ударом відбулася шарпанина.
Колегія суддів зауважує, що предметом розгляду кримінального провадження було завдання потерпілій лише одного смертельного удару. Інші тілесні ушкодження, виявлені на її трупі, жодним чином не впливають на встановлений факт того, що ОСОБА_8 завдав удару ножем, спричинивши проникаюче поранення, від якого ОСОБА_10 померла.
Інші твердження захисника (про фізичні відмінності у засудженого і потерпілої, відсутність конфлікту між ними та знаряддя злочину у засудженого, про те, що не перевірено причетності інших осіб, не з`ясовано місця перебування потерпілої після обіду та осіб, з якими вона вживала алкогольні напої) по суті стосуються заперечення фактичних обставин справи, які не є предметом перевірки касаційного суду і не спростовують висновків апеляційного суду щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Отже, переконливих доводів, які би ставили під сумнів умотивованість висновків апеляційного суду, захисник у касаційній скарзі не навела.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, авирок апеляційного суду щодо ОСОБА_8 - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2025 року стосовно ОСОБА_8 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                    ОСОБА_3