Постанова
Іменем України
 
10 вересня 2025 року
м. Київ
Справа № 369/13444/20
Провадження № 14-52цс25
 
Велика Палата Верховного Суду у складі: 
судді-доповідачки Ступак О. В.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.
розглянула справу 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представницею ОСОБА_2 ,
на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 березня 2024 року у складі судді Волчка А. Я. 
та постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 рокуу складі колегії суддів Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.
за заявою ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: ОСОБА_3 (стягувач), Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські регіональні електромережі» (боржник),
прозаміну стягувача у виконавчому листі його правонаступником.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст вимог і підстав заяви
1.           У серпні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому листі його правонаступником.
2.           Заява мотивована тим, що рішенням від 22 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2023 року, Києво-Святошинський районний суд Київської області стягнув з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» 
(далі - ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі») на користь ОСОБА_3 нараховану пеню за договором про приєднання до електричних мереж від 11 жовтня 2018 року № К-14-18-1594 у розмірі 72 600,00 грн. Виконавче провадження з примусового виконання судового рішення не відкривалося.
3.           Зазначав, що 06 липня 2023 року ОСОБА_3 і ОСОБА_1 уклали договір про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до умов якого ОСОБА_1 набув право вимоги грошових сум, стягнутих рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2021 року.
4.           Покликаючись на викладене, ОСОБА_1 просив замінити стягувача ОСОБА_3 його правонаступником ОСОБА_1 у виконавчому листі в справі № 369/13444/20 за позовом ОСОБА_3 до ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» про стягнення штрафних санкцій (пені) за договором про приєднання до електричних мереж від 11 жовтня 2018 року № К-14-18-1594 у розмірі 72 600,00 грн.
Стислий виклад змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
5.           Ухвалою від 25 березня 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відмовив у задоволенні поданої заяви.
6.           Суд обґрунтував ухвалу тим, що відступлення права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правового договору законодавством не визначено.
7.           Постановою від 16 липня 2024 року Київський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представницею ОСОБА_2 , а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 березня 2024 року - без змін.
8.           Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та зазначив, що внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги сторони, не замінюючи кредитора в самому зобов`язанні в порядку, встановленому чинним законодавством, фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що відступлення права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правового договору чинним законодавством не визначено.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Стислий виклад доводів і вимог касаційної скарги
9.           У серпні 2024 року ОСОБА_1 , від імені якого діяла його представниця ОСОБА_2 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.
10.        Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати на підставі рішення суду. По суті заміна кредитора у зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, а реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можна лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні (виконавчому листі), оскільки новий кредитор без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні не має права звернутися до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду. Закон не містить заборон щодо відступлення права вимоги за рішенням суду.
11.        Заявник уважає, що застосовані судами першої та апеляційної інстанцій правові висновки, сформульовані у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 923/945/13 та застосовані у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 908/1490/17 та від 10 липня 2018 року у справі № 922/3535/15, суперечать частині п`ятій статті 11, частині другій статті 509, пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також презумпції правомірності правочину, визначеній у статті 204 цього Кодексу, що вказує на потребу у відступі від такої правової позиції.
РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
12.        Ухвалами від 22 серпня та 27 грудня 2024 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відкрив касаційне провадження у справі, витребував її матеріали з місцевого суду та призначив справу до судового розгляду.
13.        Ухвалою від 16 квітня 2025 року цей суд передав справу № 369/13444/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 923/945/13 та застосованого у постановах Верховного Суду від 10  й 11 липня 2018 року у справах № 922/3535/15 і № 908/1490/17 відповідно, про те, що відступлення права вимоги стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди не визначено чинним законодавством, у зв`язку із чим є незаконним (недійсним).
Підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
14.        Суд мотивував ухвалу тим, що між сторонами у цій справі були договірні правовідносини (зокрема, в частині нарахування та стягнення пені), які з постановленням судового рішення трансформувалися у зобов`язальні. Суд зазначив, що право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність і може вільно відчужуватися з урахуванням обмежень, установлених главою 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни.
15.        Суд зазначив, що суть договору відступлення права вимоги полягає у домовленості про те, що у конкретному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, які мав первісний кредитор. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу до припинення зобов`язання.
16.        Результат комплексного аналізу зазначених норм права, зокрема статей 6, 11, 509, 512 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що права кредитора в зобов`язанні можуть бути передані на підставі договору відступлення права вимоги незалежно від підстав виникнення зобов`язання, якщо це прямо не заборонено законом (наприклад, як це визначено статтею 515 ЦК України).
17.        На переконання Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, заборони відступати право вимоги, яке виникло на підставі договору чи з іншої підстави, визначеної статтею 11 ЦК України, та трансформувалося у зобов`язання за рішенням суду, закон не містить, а тому такий договір не суперечить закону та відповідає загальним засадам цивільного законодавства, зокрема щодо свободи договору (статті 3, 6 ЦК України), а також прямій вказівці спеціальної норми, яка визначає підстави заміни кредитора у зобов`язанні та забороняє таку заміну лише у випадках, встановлених договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).
18.        Водночас суд врахував, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постановах від 10 та 11 липня 2018 року у справах № 922/3535/15 і № 908/1490/17 відповідно зробив протилежні висновки, зазначивши, що заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають; у результаті укладення договору відступлення права вимоги у зазначених справах сторони, не замінюючи кредитора у зобов`язанні в порядку, встановленому чинним законодавством, фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, хоч відступлення права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правового договору чинним законодавством не визначено.
19.        Такі висновки Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зробив з посиланням на постанову Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 923/945/13, де, вирішуючи спір про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, суд сформулював зазначений висновок.
20.        До того ж в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду додатково зазначено, що у справі № 922/3535/15 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вирішив питання заміни сторони виконавчого провадження фактично з огляду на недійсність правочину, який не оспорений.
21.        Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй ухвалі висловив переконання в тому, що розгляд заяви про заміну сторони правонаступником суд здійснює відповідно до норм матеріального і процесуального права, які не визначають права суду надавати на цій стадії оцінку правочинам, що буде порушувати презумпцію їх правомірності. А тому за умов, коли немає судового рішення про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, суд не має підстав у процесі розгляду заяви про заміну сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) надавати оцінку такому договору.
22.        З огляду на викладене колегія суддів вважає, що є підстави для відступу від наведених висновків щодо неможливості заміни стягувача у виконавчому листі на підставі договору про відступлення права вимоги, яка ґрунтується на рішенні суду, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 923/945/13 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 та 11 липня 2018 року у справах № 922/3535/15 і № 908/1490/17 відповідно.
23.        Ухвалою від 04 червня 2025 року Велика Палата Верховного Суду прийняла справу № 369/13444/20 до розгляду.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
24.        Суди встановили, що рішенням від 22 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2023 року, Києво-Святошинський районний суд Київської області стягнув з ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» на користь ОСОБА_3 суму нарахованої пені за договором про приєднання до електричних мереж від 11 жовтня 2018 року № К-14-18-1594 у розмірі 72 600,00 грн.
Стягнув з ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» судовий збір у розмірі 840,80 грн у дохід держави. 
25.        Постановою від 28 липня 2023 року Київський апеляційний суд залишив без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2021 року, у зв`язку із чим воно набрало законної сили.
26.        На виконання рішення суду першої інстанції позивач 28 липня 2023 року отримав виконавчий лист № 369/15444/20.
27.        Виконавче провадження з виконання судового рішення не відкривалося.
28.        Суди також установили, що 06 липня 2023 року ОСОБА_3 і ОСОБА_1 уклали договір про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до умов якого ОСОБА_1 набув право вимоги грошових сум, стягнених за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2021 року.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Межі розгляду справи касаційним судом
29.        За змістом частини першої статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
30.        Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Щодо правової природи договірних зобов`язань та ухвалення судового рішення
31.        Зобов`язаннями є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
32.        Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частини перша, друга статті 509 ЦК України).
33.        За змістом частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що визначені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не визначені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
34.        Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків наведені в частині другій статті 11 ЦК України, серед яких законодавець розрізняє:
1) договори та інші правочини;
2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;
3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;
4) інші юридичні факти.
35.        У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
36.        Велика Палата Верховного Суду зауважує, що сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків.
37.        Правовідносини, врегульовані правочином, є різновидом регулятивних правовідносин, тобто таких, що виникають на основі юридичних дозволів і втілюються переважно в правомірних діях суб`єктів.
38.        Водночас у випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
39.        Втім факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
40.        У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду керується тим, що згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
41.        За загальним правилом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно з приписами статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).
42.        Вирішення судом спору за вимогою про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (див. пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18).
43.        Отже, ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не свідчить про заміну зобов`язання за договором новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, у яких права та інтереси сторони захищені судовим рішенням, що є обов`язковим до виконання на всій території України. Водночас таке судове рішення не змінює обсяг прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання такого зобов`язання.
Щодо обставин, які досліджує суд у разі розгляду заяви про заміну стягувача у виконавчому листі / сторони виконавчого провадження
44.        Виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України зазначав, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012).
45.        Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 442 ЦПК України процедура заміни сторони виконавчого провадження. Наведеною статтею визначено, що у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець (частини перша та друга статті 442 ЦПК України). Правила цієї статті застосовуються також у разі, коли потрібно замінити боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (частина п`ята статті 442 ЦПК України).
46.        У частині п`ятій статті 442 ЦПК України також визначено, що правила цієї статті застосовуються у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
47.        Підставою для заміни стягувача у виконавчому листі є заміна кредитора у матеріальних правовідносинах, у зв`язку із чим суд насамперед має з`ясувати, чи первісному кредиторові належало право вимоги до боржника на момент його відступлення, а також перевірити дійсність / чинність вимоги на момент звернення до суду з відповідною заявою.
48.        У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду вважає за неодмінне розмежувати поняття «право вимоги», «цесія» та «договір про відступлення права вимоги», нагадавши власний висновок, сформульований у пункті 73 постанови від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21, про те, що відступленням права вимоги (цесією) є сам факт заміни особи в зобов`язанні. Цесія є не окремим самостійним договором, а правовим наслідком укладення договору про відступлення права вимоги.
49.        У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України. Недійсність переданої вимоги, про яку йдеться в статті 519 ЦК України, не можна ототожнювати з недійсністю правочину, а законодавець не пов`язує питання дійсності / недійсності правочину про заміну кредитора з дійсністю вимоги, яка передається новому кредитору (див. пункти 92, 96 постанови у справі № 910/19199/21).
50.        У пункті 132 постанови від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача.
51.        Отже, суд повинен надати оцінку саме наявності у кредитора права вимоги та його чинності (неприпинення) на момент подання заяви про заміну стягувача у виконавчому листі. Зокрема, суд має з`ясувати, чи не настали визначені законом чи договором підстави для припинення зобов`язання (наприклад, його належне виконання), що матиме наслідком відсутність у первісного кредитора права вимоги до боржника.
52.        На відміну від перевірки дійсності та чинності самої вимоги, оцінка договору відступлення прав вимоги на предмет суперечності приписам законодавства під час вирішення судом заяви про заміну сторони виконавчого провадження (стягувача у виконавчому листі, сторони у справі) є обмеженою та має узгоджуватися з презумпцією правомірності правочину, закріпленою в статті 204 ЦК України.
53.         Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, допоки ця презумпція не буде спростована на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
54.        У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року 
у справі № 2-383/2010).
55.        Велика Палата Верховного Суду наголошує, що спростування презумпції правомірності правочину відбувається лише у двох випадках: 
1) коли недійсність правочину прямо визначена імперативним приписом закону (у разі його нікчемності);
2) якщо правочин оспорений у судовому порядку та визнаний недійсним на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.
56.        В інших випадках діє презумпція правомірності правочину, а також застосовується принцип його тлумачення favor contractus, за змістом якого всі сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) суд повинен тлумачити на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
57.        У постанові від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновок про те, що суд має вирішувати питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником, якщо немає обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, з огляду на принцип правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих на обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни.
58.        Велика Палата Верховного Суду підтримує зазначений висновок та наголошує на тому, що під час розгляду заяви про заміну стягувача у виконавчому листі (сторони виконавчого провадження, сторони у справі) суд не може виходити за межі вирішуваного процесуального питання та констатувати (встановлювати) недійсність договору відступлення прав вимоги, який не є нікчемним (недійсним згідно з приписом закону) або не визнаний судом недійсним за наслідками вирішення відповідного спору.
59.        Суд також повинен враховувати, що у частині третій статті 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
60.        За змістом статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
61.        Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту) або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), а також види об`єктів цивільних прав, що можуть належати лише певним учасникам обороту, встановлюються законом.
62.        Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватися з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).
63.        За загальним правилом, заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 515 ЦК України).
64.        Отже, під час вирішення заяви про заміну стягувача у виконавчому листі суд також повинен дослідити, чи не встановлено законом або договором заборони на відступлення права вимоги у конкретних правовідносинах. 
65.        Крім окреслених вище питань, суд має перевірити дотримання сторонами умов договору відступлення права вимоги, з якими вони пов`язували факт переходу права вимоги до боржника. Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, про те, що для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідні відповідні первинні документи, які підтверджують факт вибуття особи з матеріальних правовідносин та перехід її прав і обов`язків до іншої особи - правонаступника.
66.        Також суд має дослідити, чи має стягувач (його правонаступник) реальну можливість звернути виконавчий документ до виконання з огляду на встановлені законом строки пред`явлення виконавчих листів до виконання, про що Велика Палата Верховного Суду детально зазначала у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10.
Щодо можливості відступлення права вимоги в зобов`язанні після вирішення судом спору з приводу такого зобов`язання
67.        Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
68.        Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
69.        Вчинення правочинів, наслідком яких є заміна особи в окремому зобов`язанні через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги), є різновидом переходу до особи прав у матеріальних правовідносинах. Унаслідок такої заміни кредитора в матеріальних правовідносинах відбувається його заміна на іншу особу і в процесуальних правовідносинах у визначених законом випадках. 
70.        Питання процесуального правонаступництва врегульовані частиною першою статті 55 ЦПК України, згідно з якою у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
71.        Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника. Для настання процесуального правонаступництва потрібно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника.
72.        Процесуальне правонаступництво (стаття 55 ЦПК України) є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони в матеріальних правовідносинах її правонаступником). Це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку із вибуттям особи зі спірних матеріальних правовідносин. 
73.        У пункті 71 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що наявність не виконаного боржником судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора в зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, крім того що змінюється його суб`єктний склад у частині особи кредитора.
74.        У цій постанові також зазначено, що заміна стягувача у виконавчому документі іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) допускається на будь-якій стадії судового процесу, зокрема й до відкриття виконавчого провадження.
75.        Велика Палата Верховного Суду, розвиваючи висновки, сформульовані у справі № 2-7763/10, зазначає, що оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, а відступлення права вимоги допускається на будь-якій стадії судового процесу, тому договір відступлення права вимоги кредитор може укласти і після ухвалення судового рішення, яким вирішено спір між сторонами матеріальних правовідносин (зобов`язання), до моменту виконання боржником зобов`язання або настання інших обставин, що є підставою для його припинення. 
Щодо розгляду касаційної скарги по суті
76.        У касаційній скарзі заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про заміну стягувача у виконавчому листі.
77.        Відмовляючи в задоволенні заяви, суди ґрунтували свої висновки на тому, що за змістом укладеного 06 липня 2023 року договору цесії сторони відступили право вимоги за рішенням суду, а не в зобов`язанні, яке виникло з договору.
78.        Констатувавши невідповідність такого договору вимогам закону, зазначивши, що відступлення прав стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правового договору законодавство не дозволяє, суди у цій справі не врахували, що в приватних правовідносинах діє принцип «дозволено те, що не заборонено законом» і не навели норму права, яка унеможливлює (забороняє) укладення такого договору, про який сторони домовилися у спірних правовідносинах.
79.        Оскільки закон прямо не визначає недійсності договорів відступлення права вимоги, укладених після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за договором приєднання до електричних мереж, а ухвалення судового рішення не змінює зобов`язань сторін матеріальних правовідносин та не створює для них нових прав і обов`язків, то Велика Палата Верховного Суду висновує, що у цій справі суди зробили передчасний висновок, що немає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому листі його правонаступником.
80.        У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду враховує також і те, що договір цесії, укладений зазначеними у цій справі учасниками, недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, тож до нього повністю є застосовною презумпція правомірності правочину.
81.        Окремо Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того, як сторони договору відступлення права вимоги охарактеризували (найменували) зобов`язання: як таке, що належить первісному кредиторові на підставі правочину, чи таке, що випливає із судового рішення, яким вирішено спір, пов`язаний з виконанням правочину, - ця обставина не змінює правової природи зобов`язання, у зв`язку із чим укладення договору цесії після ухвалення судового рішення так само має наслідком заміну сторони у матеріальних правовідносинах.
82.        Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду констатує, що суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилковий висновок про те, що договором від 06 липня 2023 року сторони не вирішили питання про заміну кредитора у матеріальних правовідносинах, як-от за договором про приєднання до електричних мереж від 11 жовтня 2018 року № К-14-18-1594.
83.        Тому оскаржувані судові рішення про відмову в задоволенні заяви про заміну стягувача у виконавчому листі з тієї підстави, що відступлення права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не дозволено, ухвалені з порушенням норм процесуального права (статей 55, 442 ЦПК України), у зв`язку з чим підлягають скасуванню судом касаційної інстанції.
84.        В оцінці можливості ухвалення нового судового рішення в цій справі Велика Палата Верховного Суду враховує, що єдиною підставою для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 був висновок судів про те, що укладений між первісним кредитором та його правонаступником договір цесії суперечить приписам законодавства.
85.        Обставин, які б підтверджували перехід права вимоги від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про які Велика Палата Верховного Суду зазначила в  пунктах 47-66 цієї постанови, суди в справі не досліджували та не встановлювали, хоча саме ці обставини мають значення для правильного вирішення згаданої заяви.
86.        Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції, до повноважень якого належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, не наділений повноваженнями встановлювати обставини, які не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.
87.        Оскільки Велика Палата Верховного Суду не має процесуальної можливості ухвалити у цій справі власне судове рішення по суті заяви ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому листі, то справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
88.        Під час нового розгляду справи з огляду на сформульовані в цій справі висновки суд повинен дослідити та встановити істотні обставини переходу права вимоги до нового кредитора, про які зазначено в пунктах 47-66 цієї постанови.
89.        Особливу увагу Велика Палата Верховного Суду звертає на обов`язковість перевірки обсягу та дійсності права вимоги, яке передається новому кредитору, в частині стягнення суми у 840,80 грн судових витрат, які не є зобов`язанням за договором та стягнені судовим рішенням із ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» в дохід держави.
Щодо відступу від висновків Верховного Суду України та Верховного Суду
90.        В ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вважала за неодмінне відступити від правового висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 923/945/13 та застосованого у постановах Верховного Суду від 10 та 11 липня 2018 року у справах № 922/3535/15 і № 908/1490/17 відповідно, про те, що відступлення права вимоги стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди не визначено (не дозволено) чинним законодавством, у зв`язку з чим є незаконним (недійсним).
91.        Вирішуючи питання про наявність підстав для відступу від наведених висновків, Велика Палата Верховного Суду враховує, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень вказала, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).
92.        Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання.
93.        Має бути нагальна потреба у такому відступі і вона має виникати з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані. Також відступ від правового висновку повинен мати винятково вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень без з`ясування вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.
94.        Насамперед Велика Палата Верховного Суду враховує, що у справах № 923/945/13 та № 908/1490/17 предметом спору було визнання недійсним договору відступлення права вимоги, укладеного після вирішення судом спору про стягнення коштів.Натомість у справі № 922/3535/15 та у справі, яку Велика Палата Верховного Суду переглядає, суд вирішував процесуальне питання щодо заміни стягувача на підставі такого договору.
95.        Водночас хоч предмети позовів і заяв у зазначених справах не є тотожними, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що Верховний Суд України, досліджуючи питання дійсності договорів відступлення права вимоги у справі № 923/945/13, сформулював загальні висновки про те, що «заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають», а також про те, що «відступлення права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена (не визначена)».
96.        Зазначені висновки суди застосовують як у спорах за позовами про визнання правочинів недійсними, так і у разі вирішення заяв про заміну сторони у справі (сторони виконавчого провадження, стягувача у виконавчому листі), що наочно підтверджено висновками судів у справі № 922/3535/15 та у справі, яку переглядає Велика Палата Верховного Суду.
97.        З урахуванням мотивів, наведених у цій постанові, з метою забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначених висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 923/945/13 та застосованих у постановах Верховного Суду від 10 та 11 липня 2018 року у справах № 922/3535/15 і № 908/1490/17 відповідно, та викладає такі правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
 
ВИСНОВКИ ЩОДО ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА
Щодо правонаступництва та застосування статті 442 ЦПК України
98.        Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
99.        Ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження.
100.     Оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, а відступлення права вимоги допускається на будь-якій стадії судового процесу, то договір відступлення права вимоги кредитор може укласти і після ухвалення судового рішення, яким вирішено спір між сторонами матеріальних правовідносин (зобов`язання), до моменту виконання боржником зобов`язання або настання інших обставин, що є підставою для його припинення. 
101.     Незалежно від того, як сторони договору відступлення права вимоги охарактеризували (найменували) наявне зобов`язання: як таке, що належить кредиторові на підставі правочину, чи таке, що випливає із судового рішення, яким вирішено спір з приводу виконання відповідного правочину, - зазначена обставина не змінює правової природи наявного зобов`язання. У зв`язку із наведеним укладення договору цесії після ухвалення судового рішення так само має наслідком заміну сторони у матеріальних правовідносинах.
102.     Під час розгляду заяви про заміну стягувача у виконавчому листі (сторони виконавчого провадження, сторони у справі) суд не може порушити межі судового розгляду і вийти за межі вирішуваного процесуального питання, констатувати (встановлювати) недійсність договору відступлення прав вимоги, який не є нікчемним згідно з імперативним приписом закону або не визнаний судом недійсним за наслідками вирішення відповідного спору.
103.     Суд має з`ясувати, чи загалом належало первісному кредиторові право вимоги до боржника станом на момент його відступлення, перевірити чинність вимоги на час звернення до суду з відповідною заявою, а також дослідити, чи закон не встановлює заборони на відступлення права вимоги у конкретних правовідносинах.
104.     Висновки у цій справі стосуються відступлення кредиторами прав за оборотноздатними вимогами. 
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Щодо суті касаційної скарги
105.     Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).
106.     За правилами частини третьої статті 411 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
107.     Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
108.     З огляду на висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у мотивувальній частині цієї постанови, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 березня 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року - скасуванню як такі, що ухвалені з порушенням норм процесуального права, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Щодо судових витрат
109.     Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
110.     Оскільки суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги направляє справу на новий розгляд до суду першої інстанції, то нового розподілу судових витрат Велика Палата Верховного Суду не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 418, 419 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представницею ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 рокускасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідачка                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                   О. О. Банасько                                           О. В. Кривенда
 
                            О. Л. Булейко                                             М. В. Мазур
 
І. А. Воробйова                                          С. О. Погрібний
 
                            О. А. Губська                                             Н. С. Стефанів
 
А.А. Ємець                                                 Т. Г. Стрелець
 
                            Л. Ю. Кишакевич                                       І. В. Ткач
 
                            В. В. Король                                                В. Ю. Уркевич
 
С. І. Кравченко                                           Н. В. Шевцова