ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 138/2796/24
провадження № 51-1648км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_4 ,
прокурора                                             ОСОБА_5 ,
захисника                                             ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
засудженої                                             ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
захисника                                             ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженої ОСОБА_7 на вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 15 січня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 20 березня 2025 року щодо
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,
засудженої за вчинення злочину, передбаченого п. п. 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК,
ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 15 січня 2025 року визнано винуватими та призначено покарання:
- ОСОБА_7 за п. п. 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 15 років;
- ОСОБА_9 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 14 років.
Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 березня 2025 рокувирок місцевого суду залишено без змін.
Суди попередніх інстанцій визнали винуватими ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у тому, що вони 03 липня 2024 року в ході спільного розпивання алкогольних напоїв з ОСОБА_10 вчинили умисне вбивство останньої. ОСОБА_7 заподіяла потерпілій кухонним ножем один удар в тулуб і один в шию, а ОСОБА_9 накинув на шию ОСОБА_10 фрагмент тканини та здавлював її до тих пір, поки остання не перестала подавати ознаки життя. Надалі засуджені вивезли труп потерпілої до річки та прикидали його сміттям.
Вимоги касаційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить скасувати вирок місцевого і ухвалу апеляційного судів та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник наводить аргументи про те, що:
- не доведено попередній спільний умисел між засудженими на вбивство потерпілої; мав місце попередній конфлікт між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , а тому оцінку діям засуджених потрібно надавати окремо; 
- у ОСОБА_7 не було умислу на вбивство, а спричинене нею ножове поранення не призвело до смерті потерпілої;
- місцевий суд необґрунтовано відхилив клопотання сторони захисту про призначення додаткової судово-медичної експертизи;
- свідчення експерта є сумнівними;
- винуватість засудженої не доведено поза розумним сумнівом;
- апеляційний суд всупереч ч. 3 ст. 404 КПК повторно не дослідив докази та не надав оцінки заявленому клопотанню сторони захисту;
- засудженій призначено суворе покарання та не враховано факту часткового визнання вини та активного сприяння у встановленні істини у справі.
У касаційній скарзі засуджена посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить скасувати вирок місцевого і ухвалу апеляційного судів та закрити кримінальне провадження, або ж пом`якшити призначене їй покарання.
Засуджена стверджує, що:
- спільного зі ОСОБА_9 умислу на вбивство потерпілої у них не було і такий не доведено поза розумним сумнівом;
- нею було заподіяно ножове поранення в стані афекту, яке не призвело до смерті, що виключає кваліфікацію її дій за інкримінованим злочином та не було взято до уваги того, що вона не вчиняла дій щодо удушення потерпілої, яка заподіяла їй тілесні ушкодження;
- посилання на її попередню судимість не відповідають дійсності;
- заперечує надання нею згоди на огляд квартири, а повідомлення про підозру підписала під примусом слідчого;
- її не було ознайомлено з матеріалами кримінального провадження перед зверненням до касаційного суду;
- під час призначення покарання не враховано стану її здоров`я, факту часткового визнання вини та активного сприяння розкриттю злочину;
- розмір призначених судових витрат є неспівмірним із її доходами, а тому його потрібно зменшити.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні:
- сторона захисту підтримала касаційні скарги і просила їх задовольнити;
- прокурор заперечив вимоги касаційної скарги та просив відмовити у їхньому задоволенні.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не прибули.
Мотиви Суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах доводи і дійшла висновку про відсутність підстав для їхнього задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, Суд під час оцінки касаційних доводів виходить із фактичних обставин вчинення злочину, встановлених судами попередніх інстанцій.
Судові рішення щодо ОСОБА_9 у касаційному порядку не оскаржуються.
У касаційних скаргах сторона захисту не погоджується із кваліфікацією дій засудженої за п. 12, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК та вважає недоведеною винуватість засудженої у вчиненні цього злочину.
Захист наголошує на відсутності попередньої змови між засудженими, а також на тому, що смерть потерпілої настала від асфіксії. Також ОСОБА_7 вказує, що заподіяла лише один удар в живіт тоді, коли потерпіла була вже мертвою.
Суди попередніх інстанцій аналізували цю версію захисту і обґрунтовано її відхилили.
Вони покликалися на те, що згідно з висновком судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 від 03 липня 2024 року № 63 смерть останньої настала одразу від механічної асфіксії внаслідок здавлення шиї скрученою тканиною. Рана по середній лінії живота проникає в черевну порожнину на 8 см та, як і рана на поверхні шиї, утворились від дії не менше, ніж дворазової дії колючо - ріжучого предмету типу клинок ножа.
Тобто той факт, що смерть настала не від ударів ножем ніким не заперечується, однак суди врахували поведінку ОСОБА_7 протягом конфлікту і узгодженість її дій зі ОСОБА_9 .
Так, допитаний в суді першої інстанції експерт ОСОБА_11 вказав, що спричинення ударів ножем та здавлення шиї відбувались одночасно, оскільки ножове ушкодження живота, яке проникало в черевну порожнину і пошкодило її стінку та 12-типалу кишку, викликало кровотечу, але кровотеча була незначна, тобто людина недовго жила. Ці всі ушкодження утворювалися одночасно. Вказував, що незначна кровотеча в порожнину шлунку вказує на те, що удар ножем було заподіяно під час життя, а удар в шию - коли потерпіла була в агональному стані, оскільки була відсутня велика кровотеча. Тіло потерпілої знаходилося у вертикальному положенні і клинок ножа діяв з права на ліво, знизу догори.
Також експерт вказав, що одна особа не могла одночасно душити потерпілу і спричинити їй удар ножем в шию.
Під час слідчого експерименту ОСОБА_9 повідомив про конфлікт, який відбувся між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , який переріс у бійку, в ході якої він накинув на шию потерпілої рушник та продовжував його утримувати. В той же час ОСОБА_7 , яка сиділа напроти ОСОБА_10 , взяла кухонний ніж із червоним руків`ям, та заподіяла ним удар в живіт потерпілої. У момент заподіяння удару ножем ОСОБА_9 стояв, а засуджена підвелася із табурета і спричинила удар. Після цього він відпустив рушник з шиї, після чого потерпіла впала на підлогу на спину.
Таким чином, Суд вважає, що у цьому провадженні поза розумним сумнівом доведено спільність дій обох засуджених і той факт, що ОСОБА_9 душив потерпілу, а ОСОБА_7 заподіювала удари ножем у той час, коли потерпіла була ще живою.
Суд звертає увагу, що хоча засуджена і ставить під сумнів те, що саме вона спричинила потерпілій другий удар, однак навіть при версії події, яку висуває ОСОБА_7 кваліфікація вчиненого б не змінилася.
Висловлену в касаційних скаргах позицію про відсутність попередньої змови засуджених на умисне вбивство потерпілої колегія суддів теж відхиляє.
Домовленість про спільне вчинення злочину може відбутися в будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що виражені через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.
Зі встановлених судами попередніх інстанцій вбачається, що обоє засуджених усвідомлювали конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 .
Злочинні дії, спрямовані на удушення потерпілої, розпочав ОСОБА_9 , а ОСОБА_7 фактично синхронно з його діями заподіяла потерпілій ножові поранення.
ОСОБА_7 не вчиняла дій для припинення посягання на життя потерпілої, а навпаки одночасно діяла разом зі ОСОБА_9 і спричиняла проникаючі ножові поранення у життєво важливі органи потерпілої, тим самим позбавляючи потерпілу можливості чинити опір протиправним діям. Тобто дії ОСОБА_7 безсумнівно були спільними з діями ОСОБА_9 і спрямовувалися на досягнення спільної цілі - позбавлення життя ОСОБА_10 , що і встановили суди попередніх інстанцій. 
Той факт, що смерть потерпілої настала від асфіксії, а не від ножових поранень, не свідчить про відсутність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого їй злочину, оскільки її спільні дії з іншим співвиконавцем цього умисного вбивства свідчать про намір позбавити життя потерпілу, що й вдалося досягнути засудженим. 
Доводи сторони захисту про те, що попередня змова між співучасниками має місце лише у випадках спільного розроблення попереднього плану вчинення злочину, суд відхиляє, оскільки факт такої попередньої домовленості між учасниками не залежить від конкретного часового проміжку перед вчиненням злочину (місяць, тиждень, день тощо), а залежить від встановлення того, що до початку виконання об`єктивної сторони злочину учасники вже діяли спільно, узгоджено, для досягнення спільних наслідків їхньої злочинної домовленості і зі спільною метою. 
Поведінка засуджених після вчинення умисного вбивства додатково підтверджує спільність їхніх дій. Так, після вчиненого вбивства вони замаскували тіло потерпілої тканинами та вивезли його до малолюдного місця, що чітко видно з камер відеоспостереження та детально відображено у вироку місцевого суду. Цей факт було підтверджено також сусідами, які були свідками у цьому провадженні.
З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій про наявність між засудженими попередньої змови на вчинення вбивства ОСОБА_10 є правильними.
Твердження захисту про перебування засудженої у стані сильного душевного хвилювання колегія суддів Верховного Суду відхиляє.
По-перше, у цьому провадженні не було тих обставин, які б давали підстави для кваліфікації вчиненого за ст. 116 КК (жорстоке поводження, або таке, що принижує честь і гідність особи, наявність системного характеру такого поводження з боку потерпілого).
По-друге, наявність конфлікту між особами, сварка, емоційне напруження не свідчать автоматично про те, що особа перебуває у стані сильного душевного хвилювання.
Під час кваліфікації дій засудженої за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК суд першої інстанції обґрунтовано врахував: вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 лютого 2000 року за ч.2 ст.206 (КК України 1960 р.) (4 роки 6 місяців позбавлення волі); вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 жовтня 2005 року за ч.1 ст.115 КК України (10 років позбавлення волі); вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 07 серпня 2014 року за ч.1 ст.296 КК України (2 роки 6 місяців 8 днів позбавлення волі); вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року за ч.2 ст.121 КК України (8 років позбавлення волі). Таким чином з урахуванням ст. ст. 89, 91 КК ОСОБА_7 є такою, що раніше вчинила умисне вбивство, оскільки має незняту та непогашену судимість.
Детально відтворений у судових рішеннях зміст вказаних доказів свідчить про те, що суди в основу доведення винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому злочині поклали низку важливих доказів, які поза розумним сумнівом дають підстави констатувати, що засудженою вчинено умисне вбивство, за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, а тому доводи засудженої про протилежне колегія суддів відхиляє як невмотивовані.
Щодо тверджень про те, що місцевий суд необґрунтовано відхилив клопотання сторони захисту про призначення додаткової судово-медичної експертизи, то Суд вважає цей аргумент невмотивованим.
Як слідує з ухвали місцевого суду від 15 січня 2025 року цей суд надав належну правову оцінку заявленому клопотанню та вказав, що відсутні будь-які докази неповноти або неясності первинного висновку експерта, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання захисника.
Сторона захисту не змогла пояснити і в суді касаційної інстанції для чого потрібно було призначати додаткову експертизу, на які питання немає відповідей у тій експертизі, яка була проведена у цьому провадженні. 
Щодо огляду місця події, то у матеріалах кримінального провадження є заява ОСОБА_7 від 16 липня 2024 року, в якій вона добровільно надала працівникам поліції дозвіл на огляд її помешкання та проведення слідчих дій, не заперечувала щодо вилучення будь-яких речей, які мають значення для кримінального провадження, зауважень до правоохоронців не висловлювала (а. с. 93, Т. 2).
Вмотивованою ухвалою слідчого судді від 05 липня 2024 року після проведеного у цьому провадженні огляду місця події було надано дозвіл слідчому на огляд домоволодіння, в ході якого було вилучено низку предметів, визнаних в подальшому речовими доказами.
Порушень положень КПК під час проведення слідчих дій у домоволодінні, належному ОСОБА_7 , Суд не вбачає.
Щодо тверджень засудженої про тиск на неї з боку слідчого, то ці відомості були предметом перевірки у кримінальному провадженні №62024240040000626 від 22 листопада 2024 року, однак не знайшли свого підтвердження та постановою від 07 січня 2025 року вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК. ОСОБА_7 вперше заявила про незаконні методи слідства лише під час підготовчого судового засідання.
Відомості про скасування названої постанови у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.
Наявні у цьому кримінальному провадженні матеріали не підтверджують будь-яких фактів тиску на засуджену, здійснених слідчим.
Колегія суддів звертає увагу, що засуджена протягом усього ходу кримінального провадження висувала і відстоювала одну і ту ж версію подій. Жодних інших свідчень, викривальних показань, версій, які б йшли врозріз із висловленою нею версією  подій ОСОБА_7 не висловлювала. Тому неконкретизовані твердження про недозволені методи слідства, які ніби то мали місце у цьому провадженні, не знайшли підтвердження.
Навпаки зібрані докази повністю відповідають вимогам КПК щодо них, а слідчі дії за участю засудженої проводилися із застосуванням відеофіксації. Зокрема з відеозапису слідчого експерименту за участю захисника вбачається, що остання вільно та з достатньою повнотою самостійно відтворила обставини вчинюваного злочину та повідомила деталі вбивства потерпілої.
Відтак аргументи про застосування незаконних методів слідства суд відхиляє.
Захисник вважає, що апеляційний суд порушив положення ч. 3 ст. 404 КПК та не дослідив повторно низку доказів, з чим колегія суддів не погоджується.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
З матеріалів розглядуваної справи слідує, що під час судового засідання 20 березня 2025 року апеляційним судом було розглянуто клопотання захисника про повторне дослідження доказів та відмовлено у його задоволенні.
Незгода із таким процесуальним вирішенням клопотання не зумовлює порушення правил ч. 3 ст. 404 КПК з боку суду апеляційної інстанції, а свідчить про те, що сторона захисту не навела достатніх та переконливих мотивів, за наявності яких її клопотання потрібно було б задовольнити.
На переконання сторони захисту, ОСОБА_7 призначено суворе покарання без врахування обставин, які пом`якшують її покарання, та відомостей про стан її здоров`я.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як вбачається з вироку місцевого суду, під час призначення покарання засудженій було враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким, відомості про неї, зокрема те, що вона характеризується негативно, скарги в квартальному комітеті відсутні, станом на 09 липня 2024 року на лікуванні не перебувала та за медичною допомогою не зверталася, перебуває під наркологічним спостереженням, має зареєстроване місце проживання.
В ході обрання розміру покарання суд першої інстанції, з яким вмотивовано погодився апеляційний суд, обґрунтовано врахував той факт, що засуджена вчинила новий особливо тяжкий злочин після незначного проміжку після відбуття покарання в місцях позбавлення волі, а також спосіб вбивства та характер тілесних ушкоджень, заподіяних нею.
Обставин, які би пом`якшували покарання, встановлено не було, а обставиною, яка його обтяжує, було визнано вчинення злочину особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням того, що ОСОБА_7 вчинила інкримінований злочин у віці понад 65 років на підставі ч. 2 ст. 64 КК їй було призначено строкове покарання у виді позбавлення волі.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з видом та розміром покарання, призначеним ОСОБА_7 .
Матеріалами кримінального провадження не підтверджується факт щирого каяття з боку засудженої, яка в суді першої інстанції змінювала свої показання, а в касаційній скарзі поряд із твердженням про розкаяння у вчиненому наголошує на непричетності до умисного вбивства ОСОБА_10 .
Інформація про стан здоров`я потерпілої не впливає на призначений їй розмір покарання, яке є справедливим та необхідним для запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Засуджена вправі ініціювати питання про зміну умов відбування покарання за станом свого здоров`я, однак відомості про такий стан з урахуванням обставин вчиненого нею злочину не є підставою для пом`якшення їй покарання.
Аргументи ОСОБА_7 про неспроможність сплати нею процесуальних витрат стосуються порядку виконання вироку місцевого суду, які вирішуються за правилами, визначеними ст. ст. 537, 539 КПК, та не впливають на законність постановлених у цьому кримінальному провадженні судових рішень щодо неї.
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах, та матеріали кримінального провадження не містять посилань на порушення судами обох інстанцій при розгляді кримінального провадження норм матеріального чи процесуального законів, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Таким чином, за результатами касаційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої через суворість судами попередніх інстанцій не допущено. Вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду - положенням ст. 419 КПК.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 15 січня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 20 березня 2025 рокущодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої та захисника - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                 ОСОБА_3