УХВАЛА
 
15 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 565/1488/21
провадження № 61-18317св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , правонаступником якого є  ОСОБА_3 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2022 року у складі судді Зейкана І. Ю. та постанову Рівненського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року у складі колегії суддів Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна.
 
Позов мотивований тим, що з серпня 2013 року до жовтня 2018 року вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу за адресою:                      АДРЕСА_1 . Згодом після придбання за спільні кошти квартири за адресою: АДРЕСА_2 , разом проживали у ній. Позивачка вказувала, що за час спільного проживання вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільний відпочинок, за спільні кошти придбали вказану квартиру, провели у ній ремонтні роботи, облаштували меблями та побутовою технікою, тобто виконували фактично права та обов`язки подружжя.
 
На підставі викладеного просила суд: 
- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01 серпня 2013 року до жовтня 2018 року включно;
- поділити двокімнатну квартиру загальною площею 44,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , по 1/2 частці кожному як спільне майно подружжя;
- припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та визнати право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 ; 
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію                      у сумі 306 193,50 грн у рахунок 1/2 частки квартири загальною площею 44,9 кв. м, 
що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Кузнецовський міський суд Рівненської області рішенням від 20 жовтня 2022 року 
у задоволенні позову  ОСОБА_1  відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не довела належними 
та допустимими доказами факту проживання з  ОСОБА_2 однією сім`єю 
без реєстрації шлюбу та ведення з ним спільного господарства у період з 01 серпня 2013 року до жовтня 2018 року, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін.
 
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 04 серпня 2023 року залучив до участі                             у справі як правонаступника померлого відповідача ОСОБА_2 його дочку ОСОБА_3 .
Рівненський апеляційний суд постановою від 23 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2022 року без змін.
 
Апеляційний суд керувався тим, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою факту проживання у цей період із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету чи її майнової участі у купівлі зазначеної вище квартири. 
 
Суд апеляційної інстанції врахував, що позивачка в суді першої інстанції клопотань про витребування або дослідження додаткових доказів не заявляла, а подала їх одночасно з апеляційною скаргою, при цьому не навела поважних причин неможливості їх подання до суду першої інстанції, тому апеляційний суд дійшов висновку про відмову  у задоволенні клопотання про приєднання нових доказів.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
18 грудня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася
до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року в цій справі, у якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, від 08 червня 2016 року 
у справі № 6-2253цс15, та постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року 
у справі № 129/5115/15-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц, 
від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 04 вересня 2019 року у справі 
№ 751/3021/17, від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17, від 16 листопада 2023 року у справі  № 757/19682/18-ц.
 
Заявниця зазначає, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. На думку заявниці, достатньо встановити лише обставину спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири без встановлення обставини набуття такого майна в результаті спільної праці та за спільні кошти таких осіб.
 
Вказує, що нею надано достатні, допустимі та належні докази на підтвердження обставини спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири до суду апеляційної інстанції, але апеляційний суд, відхиляючи клопотання про долучення доказів, не застосував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17,                               від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17, від 10 квітня 2019 року у справі                         № 145/474/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц, 
від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19, від 13 січня 2021 року у справі 
№ 265/949/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 279/11692/15-ц, від 07 липня 
2021 року у справі № 509/4286/16-ц, що призвело до неправильного вирішення справи.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Верховний Суд ухвалою від 12 січня 2024 року відкрив касаційне провадження  у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для надання відзиву на касаційну скаргу.
 
У травні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися стосовно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, потрібно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (Levages Prestations Services v. France, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня                 1996 року; Brualla Gomez de la Torre v. Spain, № 26737/95, §§ 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
 
Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом 
та передбаченим за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року                                № 10-р(II)/2023).
 
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: 1) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; 2) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; 3) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; 4) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
 
У цій справі  ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у сумі 306 193,50 грн що складає вартість 1/2 частки квартири загальною площею 44,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідно до частини п`ятої статті 274 ЦПК України відноситься до категорії малозначних справ. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі 
№ 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зроблено висновок про те, що під час розгляду справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц, провадження                         № 14-22цс20).
 
Отже, предметом позову у цій справі є поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ціна якого становить 306 193,50 грн, тобто суму, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб(2 684,00 грн х 250 = 671 000,00 грн).
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну і предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.
 
У касаційній скарзі заявник належним чином не обґрунтував винятків, за яких судове рішення у малозначній справі може бути переглянуто у касаційному порядку, які передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
 
У постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження                          № 14-53цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо «касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити».
 
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відкрито у малозначній справі, оскільки вказане судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, а тому підлягає закриттю.
 
Керуючись статтею 398 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ: 
 
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.  
 
 	Судді:                                                                                                               В. В. Сердюк                                                                                                                             С. О. Карпенко                                                                                                                              І. М. Фаловська