ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 588/873/21
провадження № 51-3685км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,                                      
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року щодо 
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 15 листопада 2022 року ОСОБА_6  засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. 
Вирішено питання щодо цивільних позовів, арешту майна, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 26 грудня 2020 року близько 10:50 на 49 км автодороги Н-12 «Суми - Полтава» між населеними пунктами с. Боромля та м. Тростянець Охтирського району Сумської області, керуючи автомобілем марки «Volkswagеn Тransporter» (д. н. з. НОМЕР_1 ), що належить ТОВ «Євромаштрейд», рухався у напрямку від м. Сум до м. Тростянець. Попереду нього у попутному напрямку на автомобілі марки «Honda-CRV» (д. н. з. НОМЕР_2 ) рухався ОСОБА_8 , а у зустрічному до них напрямку, на автомобілі марки «Mitsubishi Lancer» (д. н. з. НОМЕР_3 ), що належить ОСОБА_9 , рухався водій ОСОБА_10 .
Водій ОСОБА_6 , грубо порушуючи вимоги підпункту «в» п. 14.2 та підпункту «г» п. 14.6 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), внаслідок протиправної самовпевненості, розпочавши виконувати маневр обгону попутного автомобіля марки «Honda-CRV» під керуванням водія ОСОБА_8 , на ділянці дороги із обмеженою оглядовістю, не впевнившись у тому, що смуга зустрічного руху вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, внаслідок чого створив умови небезпечні для руху зустрічному автомобілю марки «Mitsubishi Lancer» під керуванням водія ОСОБА_10 , який з метою уникнення зіткнення вжив управлінських заходів, проте допустив виїзд поза межі протилежного краю проїзної частини.
Внаслідок виниклої дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_10 отримав легкі тілесні ушкодженні, його пасажир ОСОБА_9 отримала легкі тілесні ушкодження та середньої тяжкості, а також тілесні ушкодження, які за ознакою небезпеки для життя кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.
Допущені водієм ОСОБА_6 порушення вимог підпункту «в» п. 14.2 та підпункту «г» п. 14.6 ПДР перебувають в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією та наслідками, що настали.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 22 квітня 2024 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.
Верховний Суд постановою від 30 жовтня 2024 року скасував ухвалу апеляційного суду від 22 квітня 2024 року через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та призначив новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у цьому суді.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 22 квітня 2025 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження щодо його підзахисного в цьому суді.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що оскільки в матеріалах провадження наявні два висновки авто-технічної експертизи від 25 травня 2021 року № СЄ-19/119-21/5547-ІТ та від 12 липня 2021 року № 15975/17584, які, на думку захисника, протилежні один одному, тому апеляційний суд мав би задовольнити його клопотання та призначити комісійну судову авто-технічну експертизу, однак цього не зробив, належним чином не обґрунтувавши своє рішення. Крім того, наполягає, що висновок експерта від 12 липня 2021 року районний суд, з яким погодився і апеляційний суд, необґрунтовано визнав недопустимим доказом, без відповідної аргументації прийнятого рішення. Вважає, що  в експертизі від 25 травня 2021 року експертом ОСОБА_11 застосовано формули дослідження без фактичного врахування параметрів автомобіля, яким керував ОСОБА_6 , за неспроможними даними (показаннями свідків та потерпілої), що призвело до необ`єктивних та необґрунтованих висновків. Стверджує, що апеляційний суд безпідставно не відобразив у судовому рішенні доповнень до апеляційної скарги, подані обвинуваченим ОСОБА_6 , в якому він просив повторно дослідити докази, що також уважає істотним порушенням кримінального процесуального закону. Підсумовуючи, вважає, що рішення апеляційного суду не відповідає приписам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

 
Позиції інших учасників судового провадження
Від засудженого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_12 надійшли письмові клопотання про здійснення касаційного розгляду за їх відсутності.
У судовому прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги, просила ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно  зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Таким чином, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки є судом права, а не факту.
З огляду на вищезазначене, доводи касаційної скарги захисника, які стосуються надання ним власної оцінки доказам, а саме висновкам експертиз, застосування експертами технік використання формул дослідження, тощо, не є предметом перегляду у касаційному провадженні.
Проте зазначені обставини були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій і перегляду в касаційному порядку, відповідно до вимог статей 433, 438 КПК, не підлягають, а отже, під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин провадження, встановлених судами.
Оскаржуване судове рішення свідчить, що апеляційний суд ретельно перевірив доводи, у тому числі аналогічні викладеним у касаційній скарзі сторони захисту. Зазначені в ній мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів уважає обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Вимогами ст. 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
За змістом положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Перевіривши кримінальне провадження в касаційному порядку, колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.
Вирішуючи питання про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК, районний суд покликався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.
За наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції не встановив, що місцевий суд допустив порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК, погодився з висновками суду попередньої інстанції щодо обрання виду, розміру покарання, та зазначив мотиви прийнятого рішення.
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. У мотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. З позицією місцевого суду погодився і апеляційний суд, який зауважив про безпідставність доводів сторони захисту стосовно незаконності та необґрунтованості оскарженого вироку з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження щодо доведеності вини обвинуваченого.
Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до незгоди з оцінкою доказів судами попередніх інстанцій, зокрема, з оцінкою висновків авто-технічних експертиз. При цьому захисник фактично викладає власну оцінку обставин справи, відмінну від уже наданої.
Так, сторона захисту запевняє, що водій ОСОБА_6 , виконуючи обгін попутного автомобіля марки «Honda-CRV», тобто по зустрічній смузі, не створив небезпеки для руху автомобілю марки «Mitsubishi Lancer», який рухався у своїй смузі руху, оскільки водій автомобіля «Mitsubishi Lancer» повинен був керуватися вимогами п. 12.1, підпунктом «г» п. 12.6 ПДР, що, на думку адвоката, підтверджується висновком експерта від 12 липня 2021 року № 15975/17584.
Зі свого боку колегія суддів акцентує, що для з`ясування наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, повинні бути встановленими три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.
Диспозиція зазначеної норми є бланкетною і для визначення того, чи було порушено правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил дорожнього руху) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.
Водночас обов`язковою ознакою об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого наведеною нормою закону, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є безпосередньою причиною настання цих наслідків у кожному конкретному випадку ДТП, і перебувають із ними у причинному зв`язку.
У цьому кримінальному провадженні районний суд провів розгляд, з урахуванням положень ст. 337 КПК, в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дослідив і оцінив усі докази в сукупності та чітко встановив у вироку, що порушення водієм ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху, зокрема підпункту «в» п. 14.2 та підпункту «г» п. 14.6 ПДР, стали причиною настання наслідків, передбачених ч. 2 ст. 286 КК, тобто перебували у прямому причинному зв`язку з ними. Тож цей суд у сформульованому обвинуваченні, яке визнано доведеним, зазначив, зокрема те, що ОСОБА_6 , внаслідок протиправної самовпевненості, розпочавши виконувати маневр обгону попутного автомобіля марки «Honda-CRV» під керуванням водія ОСОБА_8 , на ділянці дороги із обмеженою оглядовістю, не впевнившись у тому, що смуга зустрічного руху вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, внаслідок чого створив небезпечні умови для руху зустрічному автомобіля марки «Mitsubishi Lancer» під керуванням водія ОСОБА_10 , який з метою уникнення зіткнення вжив управлінських заходів, проте допустив виїзд поза межі протилежного краю проїзної частини. Внаслідок виниклої ДТП водій ОСОБА_10 та його пасажир ОСОБА_9 отримали тілесні ушкодження.
На спростування версії сторони захисту щодо порушення водієм ОСОБА_10 ПДР і настанням наслідків, суд першої інстанції покликався на показання: самого ОСОБА_6 , який хоча і не визнав вину у пред`явленому обвинувачені, однак не заперечив факту здійснення обгону автомобіля «Honda-CRV» під керуванням ОСОБА_8 на зазначеній ділянці дороги та наявності зустрічного автомобіля «Mitsubishi Lancer», який рухався по своїй смузі руху; - потерпілої ОСОБА_9 ; свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 (автомобіль якого перебував у попутному напрямку перед автомобілем ОСОБА_6 , безпосередній очевидець ДТП); - експертів ОСОБА_11 та ОСОБА_13 ; а також на письмові докази, зокрема: протоколи огляду місця події, слідчих експериментів, висновків експертів та рядом інших доказів, детально відображених у вироку.
Установлюючи механізм й обставини ДТП, суд, крім інших доказів, зазначених вище, дослідив висновок авто-технічної експертизи від 25 травня 2021 року № СЄ-19/119-21/5547/ІТ, згідно з яким експерт ОСОБА_11 розглянув два варіанти розвитку подій. Під час проведення цієї авто-технічної експертизи експерт ОСОБА_11 в якості вихідних даних для висновків за варіантом № 1 врахував, крім протоколу огляду місця події, висновку технічного стану транспортного засобу, дані слідчих експериментів за участі свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 , в яких брав особисту участь експерт ОСОБА_11 як спеціаліст; за варіантом № 2 врахував показання обвинуваченого та його версію подій, яка не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду.
Так, за варіантом № 1, тобто виходячи з того, що на момент появи у водіїв транспортних засобів можливості виявити один одного з-за перелому профілю дороги автомобіль «Volkswagеn Тransporter» рухається по смузі зустрічного руху в стані обгону, експерт дійшов висновку, що в цій дорожній ситуації водій ОСОБА_10 мав діяти відповідно до вимог пункту 12.3 ПДР (при виявленні небезпеки для руху застосовувати гальмування до повної зупинки), але він не мав технічної можливості уникнути зіткнення, тому в його діях, з технічної точки зору, відсутні невідповідності Правилам дорожнього руху, які б перебували у причинному зв`язку з наслідками, що настали. Водій автомобіля «Volkswagеn Тransporter» ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути зіткнення, його дії не відповідають вимогам пунктів 12.6 «ґ», 14.2 «в», «г», 14.6 «г» ПДР, з яких невідповідності пунктам 14.2 «в» (перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані) та 14.6 «г» (обгін заборонено у кінці підйому, на мостах, естакадах, шляхопроводах, крутих поворотах та інших ділянках доріг з обмеженою оглядовістю чи в умовах недостатньої видимості) ПДР перебувають у причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Мотивуючи вказаний висновок судовий експерт ОСОБА_15 зазначив, що в ситуації, яка розглядається, водій «Volkswagеn Тransporter» вирішив виконати обгін попутного транспортного засобу в умовах наявності попереду переломлення профілю дороги у вигляді початку підйому та заокруглення праворуч, тому в даній дорожній ситуації технічна можливість уникнути зіткнення з боку водія автомобіля «Volkswagеn Тransporter» визначалась своєчасною відмовою від виконання маневру обгону та виїзду на смугу зустрічного руху в умовах обмеженої оглядовості в напрямку руху, тобто виконанням пунктів 14.2 «в», 14.6 «г» ПДР.
Висловлення незгоди адвокатом ОСОБА_7 щодо застосування експертом ОСОБА_11 певних технік, формул під час проведення дослідження колегія суддів відхиляє, адже висновок від 25 травня 2021 року, виконаний експертом, який попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків, визнано належним, допустимим доказом. Експерт ОСОБА_11 підтвердив свій висновок під час безпосереднього допиту в суді першої інстанції, а тому сумніву він у колегії суддів не викликає.
Водночас у касаційній скарзі адвокат ОСОБА_7 не порушує питання про недопустимість доказу - висновку експерта від 25 травня 2021 року з огляду на ст. 87 КПК, а зазначає про його неправильну оцінку, неналежність та недостатність для висновку про наявність в діях ОСОБА_6 складу інкримінованого правопорушення, однак Суд відхиляє такі доводи, враховуючи зазначене вище.
Також предметом дослідження судів попередніх інстанцій був висновок авто-технічної експертизи від 12 липня 2021 року № 15975/17584, який зроблено за заявою сторони захисту. У цьому висновку судовий експерт ОСОБА_13 здійснив оцінку дій водіїв ОСОБА_10 та ОСОБА_6 лише за показаннями ОСОБА_6 та даними, на які обвинувачений вказав під час слідчого експерименту, технічну спроможність яких експерт, за змістом висновку, не зміг оцінити, але вважав за можливе провести технічну оцінку дій обох водіїв по цих показаннях. При указаній оцінці експерт ОСОБА_13 виходив з того, що коли водій ОСОБА_6 , за його показаннями, виявив автомобіль «Mitsubishi Lancer» він вже завершив маневр обгону та рухався по своїй смузі руху при цьому відстань між ними складала 91,2 м. Крім того, експерт ОСОБА_13 у своєму висновку та під час допиту пояснив, що він використовував вихідні дані, з урахуванням того, що на ділянці дороги, де відбулась ДТП, оглядовість не обмежена.
Районний суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, даючи оцінку висновку авто-технічної експертизи від 12 липня 2021 року, виконаний експертом ОСОБА_13 ,  констатував, що версія обвинуваченого ОСОБА_6 щодо відсутності обмеженої оглядовості та стосовно завершення ним виконання маневру обгону в момент появи зустрічного автомобіля, яким керував ОСОБА_10 , спростовується сукупністю показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_9 та даними, що отримані під час слідчих експериментів за їх участі. 
З огляду на це доводи касаційної скарги захисника про те, що суд необґрунтовано визнав висновок від 12 липня 2021 року недопустимим, Суд уважає надуманими, адже спростовуються матеріалами провадження.
Твердження сторони захисту про те, що апеляційний суд, маючи два протилежних висновки експертів, повинен був призначити комісійну судову авто-технічну експертизу, колегія суддів відхиляє, враховуючи, що в матеріалах провадження наявна мотивована ухвала від 22 квітня 2025 року про відсутність обґрунтованих доводів захисника та підстав для призначення комісійної експертизи. Ця ухвала постановлена відповідно до вимог статей 242, 332, 370 КПК і сумніву в колегії суддів не викликає.
Що стосується доводів касатора про порушення апеляційним судом процедури апеляційного розгляду (повторне дослідження доказів, розгляд доповнень до апеляційної скарги), то з цього приводу Суд зазначає про таке.
Частиною 3 ст. 403 КПК регламентовано, що до початку апеляційного розгляду особа, яка подала апеляційну скаргу, має право змінити та/або доповнити її. У такому разі суд апеляційної інстанції за клопотанням осіб, які беруть участь в апеляційному розгляді, надає їм час, необхідний для вивчення зміненої апеляційної скарги і подання заперечень на неї.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 304/1035/20 сформувала висновок: «… у розумінні ч. 3 ст.  403 КПК «особою, яка подала апеляційну скаргу» є лише учасник судового провадження, який реалізував право на апеляційне оскарження від свого імені. Право змінити та/або доповнити апеляційну скаргу обвинуваченого, належить виключно суб`єкту її подання, тобто обвинуваченому».
У цьому провадженні, що розглядається, апеляційну скаргу на вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 15 листопада 2022 року подав адвокат ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , іншими учасниками вирок районного суду, в тому числі і ОСОБА_6 , не оскаржувався, а, отже, і право на зміну та/або доповнення апеляційної скарги захисника належить виключно адвокату ОСОБА_7 . За таких обставин колегія суддів констатує, що апеляційний суд  не допустив істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто, сама собою наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує апеляційний суд досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у місцевому суді. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з їх оцінкою, він не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Крім того, обґрунтована відмова в задоволенні клопотання за відсутності, на переконання Суду, аргументованих доводів щодо необхідності дослідження доказів, які, на думку учасника судового провадження, були досліджені не повністю або з порушеннями, не свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду та не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення, лише якщо з такими висновками суду не погоджується учасник судового провадження.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК та у визначеному ст. 405 цього Кодексу порядку, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , проаналізував докази, які були безпосередньо досліджені місцевим судом, і навів мотиви прийнятого рішення, спростувавши доводи захисника, які є аналогічними наведеним у касаційній скарзі, щодо безпідставності засудження ОСОБА_6 та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Суд апеляційної інстанції обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих місцевим судом, та за результатами перегляду вироку погодився з їх оцінкою, даною судом першої інстанції, відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК засаді безпосередності дослідження доказів. Крім того, зогляду на звукозапис та журнал судового засідання від22 квітня 2025 року, з яких слідує, що захисник не заявляв чіткого клопотання про повторне дослідження доказів, а наполягав на призначенні комісійної авто-технічної експертизи, не дає підстав для Суду стверджувати про істотне порушення вимог КПК.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_6 за скаргою його захисника - адвоката ОСОБА_7 , доводи якого є аналогічними їхній касаційній скарзі,  ретельно перевірив зазначені в ній аргументи, проаналізував її, дав на неї переконливі відповіді, вказавши в ухвалі підстави необґрунтованості таких доводів.
Суд уважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження сторони захисту про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону є безпідставним.
Перевіривши доводи в касаційній скарзі та матеріали кримінального провадження, Верховний Суд погоджується з наведеними апеляційним судом висновками на спростування наведених вище доводів, вважає їх обґрунтованими та мотивованими.
Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для скасування судового рішення, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                     ОСОБА_3