ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 284/109/21
провадження № 51-1695 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                                      ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                            ОСОБА_5 ,
захисників (у режимі відеоконференції)                    ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2023 року та вирок Житомирського апеляційного суду від 06 березня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 12017060230000097 від 25 червня 2017  року, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт  Народичі Житомирської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексуУкраїни (далі - КК України).
Змістсудовихрішеньівстановленісудамипершоїтаапеляційноїінстанційобставини
За вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27  листопада 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_8 25 червня 2017 року близько 12:50 в порушення вимог п. 2.9.а Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем «Фольксваген-LT46», д.н.з. НОМЕР_1 , на якому рухався по проїзній частині по вул. Ярослава Мудрого в смт Народичі Житомирської області в напрямку м.  Овруч. У вказаний день та час, проїжджаючи біля будинку № 268 зазначеної вулиці, ОСОБА_8 в порушення вимог п. 2.3.б ПДР проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, об`єктивно спроможний був виявити малолітніх пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які перебували на правому узбіччі, та в  порушення вимог п. 10.1 ПДР змінив напрямок руху праворуч, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить небезпеки для інших учасників руху, виїхав на праве узбіччя, де спочатку передньою правою частиною автомобіля контактував з колодою дубової деревини, яка лежала біля паркану домоволодіння, та продовжуючи рух транспортним засобом допустив наїзд на малолітніх пішоходів, в результаті чого потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, потерпілому ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження, від яких настала його смерть. 
Житомирський апеляційний суд вироком від 06 березня 2025 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_11 та представника потерпілих ОСОБА_12 задовольнив частково, вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2023 року в частині призначеного покарання скасував. Ухвалив у цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Виключив з вироку посилання як на доказ висновок експерта №1740 від 17 серпня 2017 року та показання експерта ОСОБА_13 . У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимогитаузагальненідоводиособи, якаподалакасаційнускаргу
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у  суді першої інстанції.
На обґрунтування касаційної скарги захисник зазначає, що докази у справі (дані протоколу огляду місця події від 25 червня 2017 року, слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_14 від 23 липня 2017 року, висновку експерта № 3/553 від 14 липня 2017  року, висновку судово-медичного експерта № 1626 від 03 серпня 2017 року, висновку експерта № 3/660 від 31 липня 2017 року, висновку комплексної судово - автотехнічної експертизи від 21 травня 2019 року) є недопустимими, оскільки всі слідчі дії були проведені неуповноваженими особами. Вказує, що огляд місця події також здійснювали особи, які не були на це уповноважені. Звертає увагу на незаконність постанов заступника прокурора Житомирської області про зміну підслідності цього кримінального провадження, про передачу процесуального керівництва прокурорам обласного рівня, а також про продовження строку досудового розслідування до 3 місяців.
Крім того, захисник ставить під сумнів процесуальні повноваження начальника відділу Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_15 , який затвердив обвинувальний акт.
Також, на думку захисника, необґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що свідок ОСОБА_14 омовився, оскільки його показання суперечать його поясненням в ході слідчого експерименту. Зауважує, що цей суд безпідставно послався на приписи ч. 3 ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), зважаючи, що огляд місця події було проведено після внесення відомостей до ЄРДР.
Позиціїучасниківсудовогопровадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу захисника необґрунтованою та  просив залишити судові рішення без зміни.
Захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Захисник ОСОБА_7 підтримав доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 .   Крім того, надав Суду письмові пояснення, у яких зауважив, що місцевий суд не оцінив докази у справі з точки зору допустимості. Зазначав, що стан алкогольного сп`яніння та винуватість ОСОБА_8 не доведені належними та допустимими доказами. Вказував, що стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України не відкривались медичні документи потерпілого, на підставі яких було проведено експертизу про встановлення характеру та тяжкості отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , а також не встановлено походження вказаних медичних документів. На думку захисника, слідчий з порушенням строку повідомив про підозру ОСОБА_8 .
МотивиСуду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та  апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та  апеляційної інстанцій.
Верховний Суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в  провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.
Натомість зазначені обставини, на які посилається в касаційній скарзі захисник, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанцій.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є  важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і  ті, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в  цьому контексті означає, що визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або  які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для  розумного сумніву в доведеності вини особи.
З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що  сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на  підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі №  754/17019/17, від 16 вересня 2020  року у справі №  760/23459/17 та ін.). 
Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 , на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано з огляду на таке.
Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, зазначив, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, підтверджується сукупністю зібраних у справі та  досліджених у судовому засіданні, зокрема таких доказів: 
-                      показаннями потерпілого ОСОБА_16 , який зазначив, що в день події був вдома, забіг сусід ОСОБА_17 та повідомив, що « ОСОБА_18 » (прізвисько ОСОБА_19 ) збив дітей. Він побіг та побачив, як обвинувачений вийшов з автомобіля, був п`яний, схилився над сином, сів в автомобіль та почав його заводити. Він з братом його затримали, побігли до дитини. Син лежав посеред асфальту, а ОСОБА_20 - на узбіччі біля авто. Дітей повезли до лікарні. Автомобіль вдарився в дерево, перед був розбитий. Стан сп`яніння ОСОБА_21 визначив за запахом, по ході. Діти йшли додому від хрещеної ОСОБА_22 по ходу руху автомобіля. Його синові було три роки, племіннику - 7. Стан здоров`я сина відновився, шкода йому не відшкодована, вибачення не принесені;
-                      показаннями потерпілої ОСОБА_23 , яка зазначала, що того дня була вдома, почула удар. Вибігла на дорогу та побачила біле авто, яке вдарилось в дерево. Побачила племінника, почала шукати сина. Він був у тяжкому стані, кров йшла з вух та  рота. Дітей на авто брата повезли в лікарню. На стан ОСОБА_21 уваги не звертала. 
-                      показаннями свідка ОСОБА_14 , відповідно до яких 28 червня 2017 року він вийшов за водою, набрав її в криниці сусіда та повертався. За метрів 500 на перехрестя заїздив «бус», який ледь вписався в поворот, вирівнявся, знову вильнув. Попереду йшли діти ОСОБА_24 та ОСОБА_20 , які зійшли з асфальту. Автомобіль знову змістився вправо по руху. Діти побачили автомобіль, який рухався за ними, зійшли. Автомобіль змістився вправо та наїхав на дітей передньою частиною. Автомобілем керував ОСОБА_8 . Про подію він повідомив батька ОСОБА_25 , той побіг на місце події. Водія діставали з  автомобіля, він був у нетверезому стані, самостійно не міг вийти з авто, тілесних ушкоджень у нього не бачив, ніхто йому ушкодження не наносив. Діти були без свідомості, їх тіла були знівечені, одна дитина була без ознак життя. Автомобіль вдарився в дерево. Ніяких перешкод для руху водієві не було, він сам змінював напрямок руху;
-                      показаннями свідка ОСОБА_26 , відповідно до яких 25 червня 2017 року вона велосипедом їздила до знайомої, поверталась назад. Бачила, що їде ОСОБА_8 , притиск її з велосипедом до паркану. Вона ледь вибралась та поїхала далі. Він знову їхав і знову притиск її до паркану. Був п`яний. Питала, куди він їде в такому стані, він нецензурно висловився. Трохи постояв, знову рушив, здав вправо. Вона їхала слідом. Почула звук удару. Коли доїхала, то побачила, що ОСОБА_27 лежить на обочині, а ОСОБА_28 - посеред дороги. У ОСОБА_10 йшла ротом кров, у ОСОБА_25 була розбита голова. Сам момент наїзду не бачила, чула лише звук удару. ОСОБА_21 відрив дверку та випав з машини, щось бурмотів, лежав на землі, ушкоджень йому ніхто не наносив, на стан здоров`я не скаржився. Його забрала «швидка», до якої його тягли, бо він не міг йти. Автомобіль вдарився в дерево, на обочині лежали колоди, які змістились, руху не заважали, перешкод не було, ніхто не їхав, не йшов. Їхав він на бусі білого кольору;
-                      даними протоколу огляду місця ДТП від 25 червня 2017 року, яким зафіксовано місце події по вул. Я. Мудрого в смт Народичі, виявлення автомобіля марки «Фольксваген LT» н.з. НОМЕР_1 з механічними пошкодженнями у виді незначних деформаційних змін по центру кришки капота, значної деформації в правій частині крила, розбитої правої передньої фари, пошкодження переднього правого колеса з  розгерметизацією шини, деформації переднього бампера в правій частині, нашарування речовини зеленого та коричневого кольору в передній правій частині від контакту з деревом, контакту взаємодію передньої правої частини з  деревом та колоди, сліди кочення коліс, сліди волочіння від переднього правого колеса, слід зсуву дубової колоди від наїзду та осип ґрунту, уламки показчика повороту та фари в кінцевому місці розташування транспортного засобу, плями, схожі на кров (а.п.19-40 т.2);
-                      даними протоколу слідчого експерименту від 23 липня 2017 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_14 , в ході проведення якого свідок розповів і показав обставини вчинення ДТП, продемонстрував рух автомобіля та зміну ним напрямку руху на праве узбіччя, як рухався по узбіччю та як з-під нього на дорожнє покриття вилетіла дитина (а.п. 54-60, т.2);
-                      висновком експерта №3/660 від 31 липня 2017 року за результатами проведеної експертизи обставин і механізму ДТП з використанням даних, отриманих під час вищевказаного слідчого експерименту, відповідно до якого в даній дорожній обстановці водієві ОСОБА_8 необхідно було діяти відповідно до вимог п.1.10, 2.9.а, 10.1, 12.1 ПДР, для оцінки відповідності дій водія ОСОБА_8 вищевказаним пунктам ПДР не потрібно спеціальних технічних пізнань в області судової автотехніки (а.п.61-65 т.2);
-                      висновком експерта №3/553 від 14 липня 2017 року, яким встановлено, що гальмова система, рульове керування, ходова частина автомобіля «Фольксваген-LT46» д.н.з. НОМЕР_1 знаходились в технічно працездатному стані, будь-яких характерних ознак технічних несправностей деталей і систем, які б могли призвести до створення аварійної ситуації й виникнення ДТП, не встановлено (а.п.41-52 т.2);
-                      висновком експерта за результатами проведення комплексної судово-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи №136/137/19-25 від 21 травня 2019 року, яким встановлено, що технічна можливість водія ОСОБА_8 уникнути виїзду за межі проїзної частини керованого ним транспортного засобу і як наслідок наїзду на нерухому перешкоду з послідуючим наїздом на пішоходів, полягала лише у  чіткому виконанні водієм ОСОБА_8 вимог пунктів 2.3.б,10.1 ПДР, для чого перешкод не вбачається. При виникненні небезпеки необхідно було діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР. В діях водія ОСОБА_8 вбачається невідповідність вимогам вказаних вище пунктів ПДР. Причиною виникнення ДТП необхідно вважати невідповідність дій ОСОБА_29 технічним вимогам п.10.1 ПДР (варіант №1) та пункту 12.3 ПДР (варіант №2). (а.п.90-94 т.3);
-                      висновком експерта №158 від 18 серпня 2017 року, згідно з яким смерть ОСОБА_10 , 2010 р.н., настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась переломами кісток основи та склепіння черепа, забоєм та здавлення головного мозку, на тілі виявлені незчисленні ушкодження шкіри (садна, подряпини, синці), які утворились від дії твердих тупих предметів, можливо внаслідок наїзду автотранспорту, знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті, є  несумісними з життям (а.п.67-69 т.2);
-                      висновком експерта №1626 від 02 серпня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_9 , 2014 р.н., в результаті удару виступаючих частин автомобіля, що рухався, при наїзді на пішохода з послідуючим падінням на тупу тверду поверхню, отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, у виді тупої поєднаної травми тіла у вигляді підшкірної гематоми правої здухвинної ділянки, забійної рани тім`яної ділянки волосяної частини голови ліворуч, перелому потиличної кістки зліва з переходом на основу черепа та забою головного мозку легкого ступеню (а.п.70-71 т.2);
-                      довідки про результати токсикологічного дослідження крові ОСОБА_8 , відібраної 25 червня 2017 року о 13.50, виявлено етиловий алкоголь в концентрації 2,5 проміле (а.п.73 т.2).
За результатом розгляду та дослідження вказаних показань суди дійшли переконання, що підстав сумніватись у показаннях потерпілих та свідків немає, оскільки вони були попереджені про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, їх пояснення є чіткими, логічними та послідовними, повністю узгоджуються між собою і  не суперечать один одному, а також узгоджуються із  письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження. Водночас слушно зауважили, що незгода сторони захисту із правовою оцінкою судом показань, не є підставою для визнання їх неналежними чи недопустимими, а факт перебування ОСОБА_8 під час ДТП у  стані алкогольного сп`яніння підтверджується сукупністю доказів, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_16 , показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_26 , ОСОБА_30 , а також довідкою про результати токсикологічного дослідження крові ОСОБА_8 , відібраної 25 червня 2017 року о 13:50, згідно з якою у ОСОБА_8 в крові виявлено етиловий алкоголь в концентрації 2,5 проміле.
Так, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що перебіг події, який зафіксований з показань свідків та випливає з мотивувальної частини вироку суду, свідчить про те, що безпосередній наїзд обвинуваченим на малолітніх дітей перебував в полі зору свідка ОСОБА_14 , перед очима якого сталася ДТП, свідок ОСОБА_26 , сприймала обставини події безпосередньо перед пригодою, рухаючись по провулку на велосипеді в напрямку вул. Ярослава Мудрого, де сталася ДТП, слідом за обвинуваченим, бачила напрямок руху обвинуваченого, і відразу як він виїхав на вул. Ярослава Мудрого почула звук удару, та доїхавши на велосипеді спостерігала обставини події відразу після ДТП. Потерпілі, які не були безпосередніми очевидцями ДТП, також в судовому засіданні повідомили про обставини, які вони сприймали відразу після пригоди, оскільки потерпіла ОСОБА_23 почувши звук удару негайно вибігла на дорогу, так само як і  потерпілий ОСОБА_16 , якому повідомив свідок ОСОБА_14 , про те, що обвинувачений збив дітей.
Оцінюючи показання свідка ОСОБА_14 , який зазначив, що дітей доставали з-під автомобіля, апеляційний суд дійшов висновку, що вказане не свідчить про неправдивість показань зазначеного свідка в цілому, зважаючи на те, що конкретні запитання щодо місця розташування дітей відразу після наїзду на них автомобілем ОСОБА_8 ні сторона захисту, ні сторона обвинувачення не ставила, Також апеляційний суд зауважив, що відсутні сумніви стосовно місця розташування дітей після наїзду на них автомобілем та вказане не було предметом спору між сторонами під час всього судового розгляду цього провадження.
До того ж цей суд звернув увагу і на те, що в ході слідчого експерименту свідок ОСОБА_14 повідомив, що бачив як з-під автомобіля обвинуваченого на дорожнє покриття «вилетіла» дитина, та дійшов висновку що це додатково підтверджує, що даний свідок омовився про те, що дітей доставали з під автомобіля, а також підтверджує, що останній був безпосереднім очевидцем ДТП. Водночас суд слушно зауважив, що неповідомлення свідком в ході слідчого експерименту, що він бачив дітей перед наїздом не спростовує показання цього свідка під час судового розгляду, дані ним під присягою та не свідчать про їх неправдивість, доповнюють один одного, а всі відомості зафіксовані в протоколі слідчого експерименту відповідають його показанням наданим в ході судового розгляду.
За результатом судового розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що показання основних свідків обвинувачення ОСОБА_14 , ОСОБА_26 , а також показання потерпілих ОСОБА_23 та ОСОБА_16 не викликають жодних сумнівів у їх правдивості, а тому обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 .
Так, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що у вироку в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Крім того, слушним є висновок апеляційного суду, що зібрані у справі докази, які місцевий суд поклав в основу обвинувального вироку, є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення.
Колегія суддів звертає увагу, що Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. У  зв`язку з цим, відповідно до вимог ст. 433 КПК України, не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про здійснення досудового розслідування неуповноваженими особами та недопустимості низки доказів
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги в цій частині, захисник стверджує що:
- огляд місця події був проведений неуповноваженими слідчим та прокурорами, тому всі похідні докази є недопустимими за принципом «плодів отруйного дерева»;
- неуповноваженою особою та безпідставно було доручено здійснення досудового розслідування органу вищого рівня та передано контроль процесуального керівництва прокуратурі вищого рівня; 
- строк досудового розслідування був продовжений неуповноваженою особою.
Так, статтями 86, 87 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Тож, імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).
Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України. 
З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання, що також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у рішенні від 31 серпня 2022 року в справі № 756/10060/17.
Як установлено судами та вже зазначено вище, що відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України були внесені в ЄРДР 25 червня 2017 року о  15:59 за №12017060230000097; слідчим відділом у складі слідчих Народицького відділення поліції Коростенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 25 червня 2017 року розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України.
З матеріалів справи також убачається, що 25 червня 2017 року ОСОБА_8 було затримано, а 26 червня 2017 року ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.  2 ст.286 КК України.
Надалі, постановою заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_34 від  14  липня 2017 року здійснення подальшого досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні було доручено слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу -  слідчому управлінню Головного управління Національної поліції в  Житомирській області, яким визначено слідчого СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_35 , уповноваженого здійснювати досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні.
Так, досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється відповідно до правил підслідності, встановлених у ст. 216 КПК України.
Згідно з ч. 5 ст. 36 КПК України (у редакції на час вчинення процесуальної дії) Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування.
Об`єднана палата ККС ВС у своєму рішенні від 24 травня 2021 року у справі №  640/5023/19 зазначила, що постанова прокурора про доручення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, її обґрунтування та  вмотивування має бути предметом дослідження суду в кожному кримінальному провадженні, яка здійснюється з  урахуванням його конкретних обставин. Результати такого дослідження утворюють підстави для подальшої оцінки отриманих у результаті проведеного досудового розслідування доказів з точки зору допустимості.
Інститут підслідності покликаний оптимізувати діяльність органів, що здійснюють досудове розслідування, з метою його найбільш ефективної та результативної організації для досягнення завдань кримінального провадження, передбачених у статті 2 КПК України. Водночас забезпечення ефективного розслідування і, як складова цієї діяльності, визначення органу розслідування є по суті управлінською діяльністю прокурора, у якого можуть бути різні підстави для передачі справи тому чи іншому органу. Це можуть бути відомості про відсутність достатнього досвіду, ресурсів та  інформації в того органу, який має проводити розслідування за визначеною законом підслідністю тощо.
Оцінюючи зміст вказаного рішення заступника прокурора області, апеляційний суд правильно зазначив, що останній керувався конкретними обставини цієї справи, особливостями розслідування такої категорії справ, її складності, суспільним резонансом і тяжкістю наслідків у вигляді смерті дитини 7 років та тяжких тілесних ушкоджень дитини 3-х років. Водночас належне та ефективне досудове розслідування цього кримінального провадження самостійно слідчий відділ Народицького відділення поліції Коростенського відділу поліції здійснювати не міг, оскільки не є спеціалізованим підрозділом по розслідуванню дорожньо-транспортних пригод, на відміну від  спеціалізованого підрозділу з розслідування ДТП слідчого управління (відділу) ГУНП. 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що прокурором дотримано правову процедуру реалізації своїх повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК України, постанова є обґрунтованою, а тому доводи захисника про те, що досудове розслідування кримінального провадження проведено з порушенням правил підслідності, є безпідставними, зважаючи також і на те, що сторона захисту не обґрунтувала, як на її думку, вказані ймовірні порушення могли би вплинути на фундаментальні конвенційні права засудженого.
Також поза увагою апеляційного суду не залишилися доводи сторони захисту щодо повноважень прокурорів Житомирської області.
Відповідно до положень ст. 37 КПК України (у редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії) прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених, зокрема частиною п`ятою статті 36 цього Кодексу.
Постановою заступника керівника Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_36 від 25 червня 2017 року визначено групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у кримінальному провадженні №12017060230000097 у  складі прокурорів Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_37 , ОСОБА_36 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 .
Надалі, заступник прокурора Житомирської області ОСОБА_34 постановою про призначення групи прокурорів від 17 липня 2017 року з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, дотримання розумних строків та  враховуючи складність кримінального провадження, визначив для процесуального керівництва прокурорів Житомирської прокуратури ОСОБА_11 , ОСОБА_40 та  ОСОБА_41 .
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про законність рішень заступника прокурора області та про наявність повноважень у вказаних прокурорів у цьому кримінальному провадженні. 
Варто зауважити, відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 294 КПК України (в редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії) якщо досудове розслідування злочину (досудове слідство) неможливо закінчити у строк, зазначений у пункті 2 частини першої статті 219 цього Кодексу, він може бути продовжений в межах строків, встановлених пунктами 2 та 3 частини другої статті 219 цього Кодексу: 1) до трьох місяців - керівником місцевої прокуратури; 2) до шести місяців - керівником регіональної прокуратури або його першим заступником чи заступником; 3) до дванадцяти місяців - Генеральним прокурором чи його заступниками.
Водночас заступник керівника регіональної прокуратури є вищестоящим прокурором щодо керівника місцевої прокуратури, а тому обсяг його повноважень є ширшим.
Крім цього, процесуальне керівництво досудовим розслідуванням цього кримінального провадження здійснювали прокурори регіональної прокуратури, а  не  місцевої.
З огляду на викладене, заступник прокурора області правомірно продовжив строк досудового розслідування кримінального провадження до трьох місяців.
Стосовно доводів сторони захисту про недопустимість даних протоколу огляду місця події від 25 червня 2017 року, у зв`язку із проведенням цієї слідчої дії неуповноваженими посадовими особами із порушенням права обвинуваченого на захист, Суд погоджується з висновком апеляційного суду про їх безпідставність з  огляду на таке.
За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у  конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. Мета огляду насамперед полягає у  виявленні та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення.
Як убачається з вироку, в рамках цього кримінального провадження з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення злочину старший слідчий в  ОВС відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_42 , провів 25 червня 2017 року огляд місця ДТП, за результатами якого було складено відповідний протокол зі схемою ДТП та фототаблицею. До того ж  вказана слідча дія проводилась за участю понятих без будь-яких зауважень з боку учасників.
За результатом апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції у своєму рішенні констатував відсутність порушень прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України, в ході проведення огляду місця події слідчим СУ ГУНП в  Житомирській області ОСОБА_43 , оскільки, як вбачається з даних протоколу огляду місця події від 26 червня 2017 року, ця слідча дія була спрямована на виявлення та фіксацію відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, без втручання у гарантовані конституційні та конвенційні права і свободи людини.
Крім того, жодна із сторін кримінального провадження не оспорює як факту проведення огляду за місцем події, так і вилучення автомобіля з місця, де сталася дорожньо-транспортна пригода. Будь-яких даних, що зміст протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та додатків до нього не відповідає фактичним обставинам, матеріали справи не містять, та сторона захисту на наявність такої обставини також не посилається.
Враховуючи викладене, зокрема можливість проведення огляду місця події до внесення відомостей до ЄРДР, обов`язковість виїзду на місце події, зі смертельними наслідками слідчого підрозділу з розслідування ДТП слідчого управління (відділу) ГУМВС, УМВС, а  також враховуючи, що керівником органу досудового розслідування слідчому ОСОБА_44 в подальшому було доручено здійснювати досудове розслідування у  цьому провадженні, колегія суддів відхиляє доводи захисника про недопустимість як доказу даних протоколу огляду місця ДТП та додатків до нього.
Тож, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду і вважає доводи касаційної скарги сторони захисту в цій частині необґрунтованими.
Поза увагою апеляційного суду також не залишилися і доводи сторони захисту щодо допустимості висновку експерта №1626 від 02 серпня 2017 року. Так, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що надання медичних документів слідчим на дослідження експертам лише сприяло виконанню завдань кримінального провадження, якими є охорона законних інтересів, зокрема потерпілого ОСОБА_16 , який в судах підтвердив факт добровільної передачі слідчому медичних документів та що такими діями слідчого його права порушено не було. Водночас апеляційний суд слушно зауважив, що захист у ході виконання вимог ст. 290 КПК України не був позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт, проте сторона не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації. 
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд за наслідками судового розгляду дійшов правильного переконання про допустимість доказів у цьому кримінальному провадженні.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження  не містять вказівки на порушення судами першої та/або апеляційної інстанцій під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення, і фактично зводяться до неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом касаційного розгляду.
Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та практику ЄСПЛ, яка вказує на необхідність належної оцінки всіх важливих аргументів сторін і наведення в  судовому рішенні достатніх мотивів, суд апеляційної інстанції перевірив під час апеляційного перегляду доводи поданої апеляційної скарги, вмотивовано погодившись із рішенням суду першої інстанції. У рішенні апеляційного суду належним чином зазначено підстави, на яких воно ґрунтується. Ухвала цього суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК України. Апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на всі основні доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, які здебільшого є  аналогічними доводам його касаційної скарги, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що матеріалами кримінального провадження підтверджено те, що висновки судів обох інстанцій про доведеність винуватості засудженого зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, а також оцінено відповідно до  ст. 94 цього Кодексу.
Враховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни оскаржених вироку місцевого суду та вироку апеляційного суду в частині призначеного покарання, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
 
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив: 
Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2023 року та вирок Житомирського апеляційного суду від 06 березня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без зміни, а  касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і  оскарженню не підлягає. 
Судді: 
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                            ОСОБА_3