Справа № 161/6011/25 	Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В. 	
Провадження № 22-ц/802/870/25  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
06 жовтня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Юридичної компанії «Правова допомога № 1» про стягнення невиплаченої заробітної плати, за апеляційною скаргою позивача  ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року  ОСОБА_1  звернулася до суду із зазначеним позовом.
Покликалась на те, що в період з 06 вересня 2023 року по 21 вересня 2023 року працювала у відповідача ЮК «Правова допомога № 1» та з 21 вересня 2023 року по 21 грудня 2023 року в адвоката Осадовського Р. Е. У вказані періоди нею для відповідачів були підготовлені проекти процесуальних документів, а саме: адвокатські запити, клопотання, позовні заяви, заяви про злочин.
Позивач також вказувала, що офіційно у відповідачів як найманий працівник зареєстрована не була, трудовий договір між ними не укладався, хоча вона неодноразово наполягала на вчиненні таких дій, заробітну плату за виконану роботу не отримала.
Ураховуючи наведене, позивач  ОСОБА_1 просила суд стягнути з ЮК «Правова допомога № 1» на свою користь заробітну плату в розмірі 4000 грн та з адвоката ОСОБА_2 заробітну плату в розмірі 24000 грн. Рішення суду допустити до негайного виконання в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2025 року у задоволенні позову  ОСОБА_1  відмовлено.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, позивач  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на підтвердження факту наявності між нею та відповідачами трудових відносин надала суду достатньо доказів, які не були належним чином ним досліджені під час розгляду справи.
У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі  ОСОБА_2 та Юридична компанія «Правова допомога № 1», посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 на підтвердження тих обставин, що вона писала заяву про прийняття її відповідачами на роботу, надавала останнім свою трудову книжку та інші документи, необхідні для укладення трудового договору, отримувала від них наказ про прийняття на роботу та укладала з відповідачами трудові договори, не надала жодних доказів, що свідчить про те, що позивач усвідомлювала сам факт відсутності оформлення трудових відносин з відповідачами, а отже й погоджувалась з цим.
Такий висновок суду є правильний.
З пояснень позивача ОСОБА_1 , наданих в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції, встановлено, що на її думку, вона в період з 06 вересня 2023 року по 21 вересня 2023 року працювала в ЮК «Правова допомога № 1», а з 21 вересня 2023 року по 21 грудня 2023 року в адвоката Осадовського Р. Е. на вакантних посадах, про наявність яких дізналась з оголошень, розміщених на сайті «Work.ua». 
Крім того, позивач вважає, що за виконання саме трудових обов`язків, на підтвердження яких до позовної заяви вона надала скриншоти електронного листування з адвокатом Осадовським Р. Е., їй відповідачі повинні були виплатити заробітну плату. 
Із показів свідків ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , які були допитані судом першої інстанції, встановлено, що позивач  ОСОБА_1 проходила у адвоката Осадовського Р. Е. практику, спілкувалася з іншими працівниками в його офісі, проте у неї не було свого робочого місця, встановленого графіку роботи та на неї не поширювалися правила внутрішнього трудового розпорядку. 
Статтею 43 Конституції України установлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За приписами статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.
При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Звертаючись до суду з даним позовом  ОСОБА_1 зазначала, що вона працювала у відповідачів ЮК «Правова допомога № 1» та в адвоката ОСОБА_2  в періоди: з 06 вересня 2023 року по 21 вересня 2023 року та з 21 вересня 2023 року по 21 грудня 2023 року відповідно. Однак, факт існування між позивачем та відповідачами трудових відносин останніми заперечується.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 232 КЗпП України, безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи (крім випадків виконання робіт чи надання послуг за гіг-контрактом у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні»).
Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу (дані висновки були сформовані в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц та від 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19).
У справах позовного провадження встановлення факту трудових відносин, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи встановлено, що позивач  ОСОБА_1 , всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не довела належними і допустимими доказами факт існування між нею та відповідачами трудових відносин у період з 06 вересня 2023 року по 21 грудня 2023 року та не надала суду жодних допустимих доказів на підтвердження допущення її до роботи як працівника, виконання нею трудових обов`язків, а саме вказаного обсягу робіт у зазначений період.
Таким чином, враховуючи вищенаведені норми матеріального права та встановлені обставини справи, на думку колегії суддів, суд першої інстанції цілком підставно і обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  про стягнення з відповідачів на її користь невиплаченої заробітної плати.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2025 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді