Номер провадження: 22-ц/813/2240/25 
Справа № 501/1446/24
Головуючий у першій інстанції Тордія Е. Н.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.09.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                Сегеди С.М.,
суддів:                        Драгомерецького М.М.,
Комлевої О.С.,                                 
за участю:
       секретаря                Козлової В.А.,
       представника         АТ «Ощадбанк» - адвоката Гортолум В.С.,
       представника         Пр/в в/о Одеської області  ОСОБА_1 – адвоката Зауліної О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31 липня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Тордія Е.Н., у цивільній справі за позовом приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича, діючого в інтересах Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів: приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєва Раїса Каримівна, про визнання недійсним договору дарування, 

встановив:

 
09.04.2024 року Приватний виконавець виконавчого округу (далі – Пр\в в\о) Одеської області Цинєв В.О. діючий в інтересах Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів: приватний нотаріус (далі – Пр/н) Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєва Р.К., про визнання недійсним договору дарування.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28.10.2014 року було задоволено позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 та стягнуто з неї заборгованість за кредитним договором в розмірі 94 499,25 доларів США та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.
28.10.2021 року Пр/в в/о Одеської області Цинєвим В.О. було відкрито виконавче провадження ВП №67304554 з виконання виконавчого листа, який було видано на підставі вищевказаного рішення суду.
В процесі виконання рішення суду при перевірці майнового стану боржника ним було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та було встановлено, що станом на дату відкриття виконавчого провадження за боржником ОСОБА_2 нерухоме майно не зареєстроване.
Згідно довідки КП «БТІ» Чорноморської міської ради станом на 29.12.2012 року за боржником були зареєстровані квартири: АДРЕСА_1 та кв. АДРЕСА_2 .
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 24 січня 2014 року ОСОБА_2 здійснила відчуження майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 276005451108, на користь своєї дочки ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 24.01.2014 року Пр/н Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., за номером: 271.

Посилаючись на те, що раніше, ніж дата відкриття виконавчого провадження про зазначений правочин дізнатись не вбачалось за можливе, у зв`язку з чим позов подано у встановлені законом строки, позивач просив його позовні вимоги задовольнити.
Позивач також зазначав, що метою укладення ОСОБА_2 даного договору дарування було приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок рішення суду (грошового зобов`язання) та від звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення.
Вказані обставини є беззаперечним свідченням того, що договір дарування було укладено боржником з метою недопущення звернення стягнення на його майно, при цьому він діяв недобросовісно та зловживаючи своїми правами, маючи на меті завдання шкоди кредитору.
При цьому, факт дарування кв. АДРЕСА_2 унеможливило і звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: АДРЕСА_3 , оскільки після безоплатного відчуження іншої квартири - АДРЕСА_2 залишилась єдиним зареєстрованим об`єктом нерухомості за боржником і на неї розповсюджувався мораторій на звернення стягнення, згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Враховуючи викладене, позивач вважав, що ОСОБА_2 вчинила фраудаторний правочин, для того, щоб уникнути звернення стягнення одразу на дві квартири, маючи зобов`язання перед кредитором. 

Рішенням Іллічівського районного суду Одеської області від 31.07.2024 року у задоволенні позову Пр/в в/о Одеської області Цинєва В.О., діючого в інтересах АТ «Ощадбанк», було відмовлено (т.2, а.с.37-47). 

В апеляційній скарзі АТ «Ощадбанк» ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31.07.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.50-58).

У відзиві на апеляційну скаргу Пр/в в/о виконавчого округу Одеської області Цинєв В.О. просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31.07.2024 року – скасувати та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення (т.2, а.с.86-92).

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.2, а.с.95-101, 104-105).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів вчинення фіктивного правочину, зокрема, на підтвердження умислу відповідачів на укладення  спірного договору дарування квартири, без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися.
Право власності за договором дарування зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 (донька дарувальниці) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 276005451108.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення спірного договору,  не існувало жодних обтяжень, арештів, інших заборон чи обмежень у використанні та розпорядженні  вказаною квартирою.
Також суд зазначив, що посилання позивача на те, що вказаний договір був укладений з розрахунку уникнення виконання зобов`язань, у тому числі обумовлений обмеженням відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути взято до уваги оскільки відповідний Закон України прийнято 3 червня 2014 року, а договір дарування був укладений 24 січня 2014 року, тобто до вказаного часу.

Також суд першої інстанції вказав, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.
Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.
При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі.
Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині.
Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.
За загальним правилом, договір як універсальний регулятор приватних відносин, є підставою для встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків саме для його сторін. 
Підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.
Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається

Однак, з такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.07.2007 між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_4 (далі - Позичальник) було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 45 (далі - Кредитний договір), згідно умов якого Позичальнику було видано кредит в сумі 83 000 доларів СІША на споживчі цілі з остаточним терміном погашення кредиту 03.07.2017.
В забезпечення виконання кредитного договору між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 (далі – Поручитель) 21.01.2010 був укладений Договір поруки, згідно п. 1.1 якого Поручитель зобов`язалась перед Кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов`язання за Кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.
Окрім того, в забезпечення виконання Кредитного договору між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 (далі - Іпотекодавець) 03.07.2007 був укладений Договір іпотеки, згідно якого у забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором Іпотекодавець передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно: трикімнатну квартиру, загальною площею 77,5 кв.м., жилою площею 45,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.133-134) (теперішня назва: АДРЕСА_3 ).
Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Іллічівською міською нотаріальною конторою, 02.12.1994 року за реєстровим № 2-7805, та зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації м.Іллічівська, про що зроблені записи в реєстраційній книзі під № КН-6, реєстр. № 543, на стор. 25.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28 травня 2014 року у справі № 501/5835/13-ц позов АТ «Ощадбанк» був задоволений, стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитом в розмірі 94 499,25 доларів США, що станом на 22.08.2013 року по курсу НБУ 799,30 грн. складало 755 332,50 грн. та 3674,04 грн. та пропорційно долі кожного з відповідачів по сплаті судового збору визначені у розмірі 3441,00 грн. (т.1, а.с.10-11).
На виконання вищевказаного судового рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28.05.2014 у справі № 501/5835/13-ц були видані відповідні виконавчі листи, які у наступному були пред`явлені до примусового виконання (т.1, а.с.13).

В подальшому, божник ОСОБА_4 помер, про що стало відомо АТ «Ощадбанк» 26.02.2021 із постанови про закінчення виконавчого провадження, в якій був зазначений актовий запис про смерть № 685 від 28.08.2019.

На підставі заяви стягувача АТ «Ощадбанк» Пр/в в/о Одеської області Цинєвим В.О. було відкрито виконавче провадження № 67304554 з примусового виконання виконавчого листа № 501/5835/2014ц |від 25.06.2014.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, Пр/в в/о Одеської області ОСОБА_1 посилався на те, що йому стало відомо, що згідно відомостей з Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта відповідач ОСОБА_2 24.01.2014 здійснила відчуження нерухомого майна: кватири № 286, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , на користь своєї доньки - ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 24.01.2014 року Пр/н Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5 , за номером 271 ( т.1, а.с.38-39).

Позивач посилався на те, що ще за три місяці до дати укладення оспорюваного договору дарування відповідач ОСОБА_2 була повідомлена про вимогу Банку про повернення всієї суми кредиту за Кредитним договором.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, більше ніж за місяць до дати укладення оспорюваного договору дарування (24.01.2014) АТ «Ощадбанк» звернувся (дата звернення - 03.12.2013) до Іллічівського міського суду Одеської області із позовною заявою про стягнення суми боргу з позичальника та фінансового поручителя у зв`язку з чим 16.12.2013 року було відкрито судове провадження у справі № 501/5835/13-ц, за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Перше судове засідання у цивільній справі № 501/5835/13-ц відбулось (понеділок), а вже 24.01.2014 (п`ятниця) відповідач у цій справі та у справі № 501/5835/13-ц ОСОБА_2 здійснила відчуження належного їй нерухомого мана (спірної квартири), на користь своєї доньки, шляхом її дарування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, однак позивач таких доказів суду не надав.
При цьому суд вказав, що на день укладення спірного договору дарування, тобто станом на 24 січня 2014 року судового рішення у справі № 756/217/15-ц за позовом АТ «Ощадбанк» про стягнення заборгованості не було ухвалено, заходи забезпечення позову не застосувались.
Тобто, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення спірного договору, не існувало жодних обтяжень, арештів, інших заборон чи обмежень у використанні та розпорядженні вказаною квартирою.

Однак, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що в сучасній практиці Верховного Суду розмежовуються такі поняття як «фіктивний правочин» і «фраудаторний правочин».
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ІІК України.
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14~260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:
фіктивного (ст. 234 ЦК України);
такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України);
такого, що порушує публічний порядок (ч.ч.1, 2 ст. 228 ЦК України).

Крім того, у постановах від 15.05.2020 у справі №904/3938/18, від 28.02.2018 у справі №909/330/16 викладено висновок, що для визнання зобов`язання таким, що вчинене Фіктивно, закон вимагає наявність таких умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.
У постановах Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19) викладено правові висновки, щодо критеріїв фраудаторності правочину, зокрема щодо підстав для його недійсності як укладення договору на шкоду кредитору всупереч принципу добросовісності та з підстав недопустимості зловживання правом.
Однак, аналізуючи укладений між відповідачами договір дарування, суд першої інстанції обмежився наданням оцінки лише факту виконання чи невиконання спірного договору, без врахування важливих обставин, які передували вчиненню правочину між сторонами, а саме обізнаності ОСОБА_2 про початок АТ «Ощадбанк» процедури примусового стягнення боргу; наявності відкритого судового провадження щодо стягнення суми боргу у солідарному порядку; пов`язаності відповідачів (укладення договору дарування між матір`ю та донькою), мету та наслідки укладення договорів (після відчуження майна у відповідача-1 відсутнє інше майно для виконання своїх зобов`язань перед АТ «Ощадбанк», окрім заставного майна, на яке не вбачається можливості звернути стягнення. Тобто, судом не було враховано, що укладення спірного договору дарування нерухомого майна було спрямоване саме на уникнення звернення стягнення на майно відповідача.
Фраудаторний правочин може бути вчинений із наміром створити інші наслідки, але головна мета цієї угоди — завдати шкоди інтересам кредиторів. До зловживання правом особу спонукає бажання уникнути цивільної відповідальності. Отже, правочини що вчиняються на шкоду кредитору не обов`язково повинні бути фіктивними.        

Також колегія суддів зазначає, що позовна заява приватного виконавця була обґрунтована також із врахуванням того, що вчинений договір дарування суперечив принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом, про що прямо вбачається із змісту позовної заяви.
За висновками Верховного Суду (постанова від 24.07.2019 у справі № 405/1820/171 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Тобто, критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема:
відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості;
відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати);
майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо);
майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи);
після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Всі вищевикладені обставини і практика Верховного Суду свідчить саме про те, що в даному випадку критерії фраудаторності співпадають із обставинами цієї справи.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що відповідач ОСОБА_2 явно усвідомлювала те, що при невиконанні кредитних зобов`язань кредитором буде застосовуватись процедура примусового стягнення боргу, що прямо передбачено підписаним між сторонами договором поруки (п.п. 2.1., 2.3., 2.5,2.8; 3.1-3.4; 5.2.-5.3).

Крім того, в матеріалах справи міститься прямий доказ того, що відповідач ОСОБА_2 була повідомлена АТ «Ощадбанк» про початок процедури стягнення боргу, про що свідчить надіслана АТ «Ощадбанк» вимога вих. № 28/01-19/9338 від 23 серпня 2013 року на адресу ОСОБА_2 щодо повернення всієї суми кредиту, яка отримана адресатом 26 вересня 2013 року.

Тобто, судом першої інстанції не було враховано, що відповідач ОСОБА_2 ще до укладення спірного договору дарування була належним чином повідомлена не тільки про наявність у неї непогашеної заборгованості, але і про наявність відповідного судового провадження щодо неї як солідарного боржника.

Здійснивши відчуження незаставного нерухомого майна, боржник став не в змозі виконати рішення суду у повному обсязі за рахунок тільки іпотечного майна, а відтак навмисно зменшив обсяг майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед стягувачем.

Більше того, відповідач ОСОБА_2 також не виявила добровільного бажання щодо реалізації предмета іпотеки. Навпаки, категорично заперечувала проти можливості реалізації предмета іпотеки (справа № 501/5835/13-ц) (т.1, а.с.127-130, 153).

Крім того, в ході проведення виконавчих дій під час опису іпотечного майна ( АДРЕСА_3 ) державним виконавцем було встановлено факт реєстрації неповнолітніх осіб у вказаному майні (т.1, а.с. 22). Дана обставина утруднювала виконання рішення суду, в частині передачі на примусову реалізацію нерухомого майна боржника, що змусило державного виконавця звернутись до суду із заявою щодо встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення суду.

З огляду на викладене, оспорюваний правочин був укладений вже після виникнення заборгованості ОСОБА_2 перед кредитором і результатом відчуження нерухомого майна, яке було предметом укладеного між відповідачами договору дарування, стала відсутність у боржника майна для повного погашення заборгованості перед стягувачем АТ «Ощадбанк», що свідчить про те, що укладаючи оспорюваний договір ОСОБА_2 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами, а тому вказаний правочин, який вчинений на шкоду інтересам кредитора - АТ «Ощадбанк», має бути визнаний судом недійсними як фраудаторний.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що відносно критерію, за яким правочин може бути кваліфікований, як фраудаторний, слід зазначити, що це угоди, що завдали шкоди боржнику. Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїй постанові від 17 жовтня 2023 року у справі № 908/802/20.

Та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24.03.2020 у справі № 704/1410/18, від 10.12.2021 у справі № 370/3154/14, а також у постановах Верховного Суду у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

Колегія суддів також зазначає, що обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу. 
Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїй постанові від 23.07.2024 року по справі №501/2519/18.

Як наслідок, колегія суддів зазначає, що су першої інстанції не звернув уваги на те, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір; відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна»
Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїй постанові від 13.03.2025 року по справі №159/5846/23, провадження №61-13665св24.
Більше того, в своїй постанові  від 31.07.2024 року по справі № 636/336/22, провадження №61-7441св24 Верховний суд вказав, що наявність у боржника іншого майна (після відчуження спірного майна), за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, не спростовує висновків судів про недобросовісність дій відповідачів з метою уникнути відповідальності шляхом звернення стягнення на спірне майно.

Що стосується строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві на апеляційну скаргу (т. 1, а.с.110), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
До позовних вимог позивача про визнання недійсним договору поруки підлягає застосуванню загальна позовна давність, перебіг якої відповідно до ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Отже, означене право пов`язане з моментом, коли саме особі стало відомо чи могло стати відомо про порушення його права.

Як вбачається з матеріалів справи, початком перебігу позовної давності для звернення до суду з даним позовом є отримання Пр/в в/о Одеської області копії оспорюваного договору дарування від 24.01.2014 року, з якого стало відомо про ознаки фраудаторності оспорюваного правочину, а саме - після відкриття виконавчого провадження - 28.10.2021, в рамках якого було отримано копію договору дарування.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до Закону України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (далі – Закон України № 540-ІХ) строк позовної давності з квітня 2017 року та на час спірних правовідносин не діяв.
Такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з того, що 30.03.2020 Верховна Рада України прийняла Закон України № 540-ІХ, згідно якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантин».
Тобто, Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності - на строк дії карантину, який, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, починається саме з 12.03.2020.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінетом Міністрів України. Станом на дату розгляду цієї справи, постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651, відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS – СоV - 2.

Оскільки карантин в Україні діяв до 30.06.2023 року, то строк позовної давності на спірні правовідносини не розповсюджується.

Крім того, згідно із Законом України від 15.03.2022 (набув чинності 17.03.2022 року) «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, за яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. 

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення прийнято не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення  суду – скасувати та прийняти постанову, якою визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 276005451108), який посвідчений Пр/н Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К. 24 січня 2014 року, за реєстровим номером 271, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 

Крім того, у відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Ощадбанк» в рівних частках судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 4 542 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374. ст.ст. 376, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,
                                       ухвалив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31 липня 2024 року скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 276005451108), який посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Раїсою Каримівною 24 січня 2014 року, за реєстровим номером 271, що укладений між ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», код ЄДРПОУ: 09328601, в рівних частках судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 4 542 грн. (чотири тисячі п`ятсот сорок дві гривні).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 19.09.2025 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                С.М. Сегеда

       М.М. Драгомерецький

       О.С. Комлева